Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Пересипського районного суду м. Одеси із позовною заявою до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона займала посаду завідуючого відділенням №18 КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров?я» Одеської обласної ради» з 2004 року. Неодноразово нагороджувалася подяками та грамотами за сумлінну працю та трудові досягнення у професійній діяльності під час виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, постійно проходила підвищення кваліфікації, неодноразово атестувалася на визначення знань та практичних навиків. Наказом КНП «ООМЦПЗ» ООР» від 04.03.2025 року № 70 к/тр її було звільнено з 05.03.2025 року з посади у зв`язку із виявленою актом комісії від 27.09.2024 року невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та неможливості переведення на іншу роботу, за її згодою, на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 К3пП України. Позивачка вважає її звільнення незаконним та безпідставним, проведеним з порушенням норм К3пП України. Так, зазначені комісією з перевірки діяльності відділення порушення не є ознакою невідповідності працівника займаній посаді через відсутність кваліфікації і не можуть бути підставою для звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 40 К3пП України. Окрім того, на думку позивачки, зазначені порушення в Акті від 27.09.2024 року не відповідають дійсним обставинам, у тому числі щодо не подання керівнику річних звітів щодо роботи відділення; не прийнято до уваги пояснення у доповідній записці щодо відсутності медичних карток стаціонарних хворих відділення; комісією зазначено порушення за період, коли позивачка не виконувала обов`язки завідуючого відділенням; неправильно зазначене по батькові сталося внаслідок помилки інспектора охорони праці. Зазначені у довідці від 18.06.2024 порушення були виявлені за період з 25.04.2024 по 30.05.2024, коли обов`язки завідуючого відділення N 18 тимчасово виконували Матвєєва - Подгорна Н.Є. з 01.05.2024 до 17.05.2024, [PERSON] з 18.05.2024 по 27.05.2024, [PERSON] з 27.05.2024 по 16.06.2024. Крім того, в порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України відповідач не запропонував [PERSON] вакантні посади на дату звільнення, а також позбавив позивачку права на надання відповіді щодо переведення на іншу посаду. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров?я» Одеської обласної ради» від 04 березня 2025 року № 70к/тр; поновити її на посаді завідуючого відділенням № 18 геронто-психіатричного, змішаного з наданням паліативної допомоги комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради»; стягнути з відповідача на свою користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.03.2025 до дати винесення рішення у справі, заподіяну моральну шкоду на суму 45000,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 04.04.2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено ухвалу суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. 01.07.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка та її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, надала відзив на позов, яким у задоволенні вимог [PERSON] просила відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтувала наступним. Так, на момент проведення перевірки, завідуючим Відділення N18 була [PERSON] . На період часу з 23.04.2024 року по 17.06.2024 року, наказом КНП "ООМЦПЗ" ООР" N?101-к/тр від 23.04.2024 року її було відсторонено від виконання обов`язків завідуючої відділення N?18 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2024 року N?522/6074/24 у кримінальному провадженні N?42024163030000036 від 15.04.2024 року та відносно [PERSON] , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. На період відсторонення обов`язки завідуючого відділення N18 було покладено на [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . За результатами здійсненої перевірки діяльності Відділення N?18, комісією встановлено систематичне порушення [PERSON] порядку ведення та заповнення медичних карток у відділенні; загальна, фактична кількість пацієнтів, відповідно до внутрішніх документів, не відповідала фактичній наявності пацієнтів у палатах, при цьому, відсутнім 52 особам, які обліковуються, як госпіталізовані, психіатрична допомога фактично не надавалась, а рішення про їх госпіталізацію та лікування має високий корупційний ризик; у відділенні N?18 не ведеться облік необхідних журналів та відсутні певні реєстраційно-облікові документи; до системи внесення даних до електронної системи охорони здоров?я не було внесено відомостей про надання медичних послуг по 11 із 33 виписаних осіб. Також було встановлено наявність медичних карт пацієнтів, яких було виписано з Відділення N18 у травні - червні\~2024\~року, у кількості 10 одиниць, але не зданих до архіву закладу, та перевіркою по яким, було встановлено, що по вищевказаним медичним картам пацієнтів, до електронної системи охорони здоров`я, не було внесено відомостей про надання їм медичних послуг. Невнесення відомостей по 21 пацієнту, які перебували на стаціонарному лікуванні закладу, до електронної системи охорони здоров`я, про надані медичні послуги свідчить, що КНП «ООМЦПЗ» ООР» не отримало по ним грошової компенсації від НСЗУ. На підставі викладеного, виходячи із наведених обставин, комісія вбачає в діяльності завідуючої Відділенням N18 неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них. Комісія за результатами проведеної перевірки дійшла висновку про невідповідності позивачки займаній посаді. Представник відповідача вказала, що позивачку було повідомлено про невідповідність займаній посаді через недостатній рівень кваліфікації та запропоновано переведення на посаду лікаря-психіатра відповідно до наданого переліку вакантних посад. Позивачка таку згоду не надала, тому, наказом КНП "ООМЦПЗ" ООР" N270к/тр від 04.03.2025 року її було звільнено з посади завідуючого відділенням N18. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста\~статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом\~статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 наведеної вище Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві. Судом встановлено, що згідно наказу КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради» № 70к/тр від 04.03.2025 року [PERSON] звільнено 05.03.2025 року з посади завідуючого відділенням № 18 геронто-психіатричного, змішаного з наданням паліативної КНП «ООМЦПЗ» ООР у зв`язку із виявленим актом комісії від 27.09.2024 року невідповідністю займані посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та неможливості переведення на іншу роботу за її згодою, на підставі п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Як визначено положеннями ст. 40 ч.1 п. 2 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2\~КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Актом про проведення перевірки діяльності відділення № 18 геронто-психіатричного, змішаного (паліативної допомоги) КНП «ООМЦПЗ» ООР від 27.09.2024 року, комісією установи виявлені порушення діяльності відділення та узагальнюючи виявлені порушення встановлено недостатній рівень кваліфікації [PERSON] займаній посаді завідуючій відділення № 18 у зв`язку з нездатністю забезпечити належну трудову дисципліну у ввіреному підрозділі. Вирішено повідомити [PERSON] про невідповідність займаній посаді та запропонувати надати згоду на переведення на посаду лікаря-психіатра за наданим переліком вакантних посад. ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothers v. Ukraine), заява № 4909/04, пункт 58). З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе не деталізувати відповіді на кожне викладене в Акті від 27.09.2024 року порушення діяльності відділення установи, оскільки підставою для звільнення [PERSON] з займаної посади визначено саме недостатність рівня кваліфікації позивачки займаній посаді. (ст. 40 ч.1 п. 2 КЗпП України). Разом з тим, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, суд з`ясувує, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149\~КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 654/941/17 зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України\~свідчить, що підставою для розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 40\~КЗпП України є саме виявлена невідповідність працівника займаній посаді. Суд може визнати звільнення працівника таким, що відповідає закону, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність у особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об`єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема, документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов`язків (постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 297/3092/15-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 202/4496/17, від 13 квітня 2020 року в справі № 753/5610/17, від 18 травня 2022 року в справі № 212/2982/21). У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 219/9462/20 викладено правовий висновок, що для звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 40\~КЗпП України необхідною умовою є встановлення, що неналежне виконання працівником трудових обов`язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків і не може бути підставою для його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Обставини, які свідчать про вину працівника, не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов`язків працівником з його вини, він вправі притягнути його до дисциплінарної відповідальності, зокрема у виді звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року по справі № 755/20790/21. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивачки визначено саме у зв`язку із виявленим актом комісії від 27.09.2024 року невідповідністю займані посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та неможливості переведення на іншу роботу за її згодою. Разом з\~тим,\~судом встановлено, що фактичне звільнення позивачки пов`язане з допущенням нею неналежного виконання своїх трудових обов`язків, що за своїм характером може містити ознаки дисциплінарного проступку. Додатково, представником відповідача в судовому засіданні зазначено, що відносно позивача було проведено дві перевірки її діяльності. Первісною перевіркою [PERSON] не притягували до дисциплінарної відповідальності, а надали можливість виправити недоліки викладені в акті перевірки. Однак порушення трудових обов`язків не є ознакою невідповідності працівника займаній посаді через відсутність кваліфікації чи стану здоров`я й не становить підставу звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Разом з\~тим,\~слід зазначити,\~що твердження\~представника відповідача\~про відсутність\~належної кваліфікації\~ [PERSON] \~не узгоджуються\~з наданими\~позивачкою дипломами спеціаліста з кваліфікацією лікар та магістра за спеціальністю менеджмент, подяками та грамотами за сумлінну працю та трудові досягнення у професійній діяльності під час виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, посвідченнями про підвищення кваліфікації. Суд погоджується з доводами представника відповідача, що [PERSON] , як завідувачка відділення, не забезпечила належну трудову дисципліну у ввіреному їй підрозділі, однак ці порушення не є правовою підставою для її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України. Отже, саме неправильна кваліфікація роботодавцем дій працівника призвела до незаконного звільнення на вказаній підставі. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що неналежне виконання позивачкою, як завідуючою відділення №\~18\~геронто-психіатричного,\~змішаного \~(паліативної\~допомоги)\~КНП \~«ООМЦПЗ» ООР, трудових обов`язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану її здоров`я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов`язків і не може бути підставою для звільнення [PERSON] за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі в разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями\~статті 43\~Конституції України та статті 240-1\~КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом». За таких обставин вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування наказу КНП КНП «ООМЦПЗ» ООР від 04 березня 2025 року N 70к/тр про звільнення [PERSON] з посади завідуючого відділенням N 18 геронто-психіатричного, змішаного з наданням паліативної допомоги КНП «ООМЦПЗ» ООР та поновлення її на вказаній посаді є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України). Враховуючи, що суд доходить висновку про поновлення позивача на роботі, є підстави передбачені законом для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд вважає, що середній заробіток підлягає стягненню з моменту звільнення позивача по час прийняття рішення судом про поновлення позивача на посаді, оскільки вказані відповідачем обставини не свідчать про те, що справа розглядається більше року з вини позивача. Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком у його заяві від 08.12.2025 року. Згідно наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата складає 2 024,51 грн за один робочий день, що за період з 06.03.2025 року по 08.12.2025 року складає 400\~852,98 грн. Представником відповідача не визнав позовні вимоги в цілому, відповідно дана сума оспорювалася. Відповідно до п. 8 постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 р. № 100, н арахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Для обчислення сумі середнього заробітку суд бере до уваги нараховану заробітну плату позивачу за січень та лютий 2025 року, що передували місяцю звільнення позивача. Сумарна кількість робочих днів за вказані місяці складає 43 робочі дні, відповідно заробітна плата 18 755,46 грн. за січень 2025 року та 16\~719,30 грн. за лютий 2025 року, що складає 824,99 грн. за один робочий день. Кількість робочих днів в період з 06.03.2025 по 08.12.2025 (включно) складає 198 робочих днів. Отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення складає 163\~348,02 грн. Дана сума розрахована без відрахування податків і зборів, а також інших обов`язкових платежів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.03.2025 року по 08.12.2025 року - 163\~348,02 грн. без відрахування податків і зборів, а також обов`язкових платежів. Таким чином в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі положень статті 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього місячного заробітку підлягає негайному виконанню. Розглядаючи вимогу позивачки про стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди в розмірі 45 000,00 грн. суд керується наступним. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина 2 статті 16 ЦК України). Як визначено положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статей 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду\~на роз`яснення,\~що викладені\~у пункті\~3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 березня 2019 року у справі 703/3912/16. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Необхідно зазначити, що право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вина заподіювача шкоди. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту статей 12, 81 ЦПК України. Позивач обґрунтовує моральну шкоду тим, що внаслідок незаконного звільнення вона, в період воєнного часу залишались без засобів існування та без роботи. [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 07.11.2023, загальне захворювання. З викладеної позивачкою позиції в позовній заяві, незаконне звільнення спричинило значні хвилювання та душевні страждання, що призвело до значного погіршення стану здоров`я, внаслідок чого в період з 11.03.2025 по 24.03.2025 вона перебувала на амбулаторному лікуванні в міській лікарні N 5 Одеської міської ради, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24.03.2025. Суд дослідив дану виписку у якості доказу наданого на підтвердження обставин спричиненої моральної шкоди. Зважаючи, що позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи. Згідно виписки вважає себе хворою з 2009 року, додатково, не вказано причини що послугували загостреному перебігу в даний період. Отже суд не бере до уваги дану виписку у якості доказу та вважає обставини заподіяння моральної шкоди недоведеними. За таких обставин позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають відмові в задоволенні. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 141\~ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial