Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду, який уточнив в процесі розгляду справи, просив встановити факт спорідненості між ним та померлим батьком [PERSON] , визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , яка сталась [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який за життя заповіт на належне йому майно не складав. При видачі паспорта громадянина України в написанні прізвища позивача було допущено описку, його прізвище зазначено як « [PERSON] » замість « [PERSON] », помилка допущена з тієї причини, що свідоцтво про народження складене не державною, а російською мовою, внаслідок чого працівниками міграційної служби допустили помилку при перекладі прізвища з російської на українську мову. Факт родинних відносин з померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження, встановлення цього факту потрібно для подальшої реалізації законних прав на спадкування. До спадкового майна спадкодавця [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] , яку він отримав у спадок після смерті своєї матері [PERSON] , однак свідоцтво про право на спадщину не отримав через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно означена квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , видане управлінням житлово-комунального господарства Запорізької міської ради від 10.04.2009. На час відкриття спадщини позивач не проживав зі спадкодавцем, однак у встановлений законом строк позивач, як єдиний спадкоємець після смерті батька 18.03.2024 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвої І.О., де була заведена спадкова справа № 10/2024, однак винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів на спадкове майно. З наведених підстав він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права, на задоволені позовних вимог наполягає. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2025 справу передано в провадження судді Звєздової Н.С. На підставі ухвали суду від 12.03.2025 позовну заяву залишено без руху, у встановлений судом строк позивачем подано уточнену позовну заяву. Ухвалою від 04.04.2025 справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, позов забезпечено шляхом витребування доказів. 10.06.2025 до суду надійшла копія спадкової справи №10/2024 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвої І.О. 18.06.2025 на адресу суду надійшла копія спадкової справи № 90/2018 від П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Ухвалою від 30.07.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки адвокат Железняк В.К. підтримав заявлені вимоги, просив про їх задоволення. Представник відповідача територіальної громади в особі Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, розгляд справи відніс на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі або відкладення розгляду справи не надала. В судовому\~засіданні в\~якості свідків\~були допитані\~ [PERSON] \~та [PERSON] , які підтвердили факт того, що позивач [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] . Останній за життя визнавав свого сина [PERSON] . Про розбіжність літери у прізвищі вони дізнались лише зараз, зазначають, що під час перекладу з російської мови на українську відбувалась технічна описка. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк відзиву, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про перенесення розгляду справи, враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін по справі та свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 315 ЦПК України у судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом частини 2 ст. 315 ЦПК України встановлення у судовому порядку фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб можливо, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину та інше. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво видано на російській мові. Паспорт громадянина України видано на ім`я [PERSON] , в той час як паспорт громадянина України, який належав його батькові видано на ім`я [PERSON] , тобто існують розбіжності в написанні прізвища. Для реалізації права на спадкування після смерті [PERSON] у позивача, виникла необхідність у встановленні факту родинних відносин між ними, для подальшої реалізації прав на спадкування, тому суд на підставі досліджених судом доказів знаходить вимоги позивача доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 10.04.2009, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради. Реєстрація на згадану квартиру здійснена Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 23.04.2009 року номер запису 36339 у реєстровій книзі № 235, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 27014009, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру іпотек, інформаційна довідка № 415325092 від 26.02.2025. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина на означену квартиру. 16.03.2018 батько позивача [PERSON] звернувся до П`ятої запорізької нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , однак свідоцтво про право на спадщину не отримав у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, заведено спадкову справу № 90/2018. З аналогічною заявою звернулась [PERSON] , яка також не отримала свідоцтво про право на спадщину з тих самих підстав, що і [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Позивач [PERSON] 18.03.2024 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвої І.О., де була заведена спадкова справа № 10/2024, однак винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів на спадкове майно. До складу спадкового майна увійшла 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України). За правилами ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. В ч.1 ст.1296 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Водночас, нормами вказаної статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. За правилами ч. 3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, кінцевим строком не обмежена. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Чинне законодавство України дозволяє спадкоємцю здійснити державну реєстрацію права власності спадкодавця після смерті останнього. Проте, позивачка позбавлений такої можливості з огляду на те, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця потрібні правовстановлюючі документи на спадкове майно, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (у відповідності до п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№1952-IV від 01.07.2004) та п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, в редакції постанови № 553 від 23.08.2016). Суд також погоджується з відповідністю обраного позивачем способу захисту його прав в судовому порядку, що відповідає положенням чинних нормативно-правових актів та судовій практиці. Постанова нотаріуса про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину) перешкоджає захисту спадкових прав позивача в позасудовому порядку і є підставою для звернення до суду з метою визнання його права власності на спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] . Конституція України в ст.41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.9 ч. 1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV від 01.07.2004), державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (Постанова Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 320/8118/17). Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved