Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

10.12.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи: Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті. Зі змісту заяви вбачається, що 11.10.2025 року, під час перебування на тимчасово окупованій території України, за адресою: [ADDRESS] , внаслідок ендотоксичного шоку, гострого перитоніту та злоякісного новоутворення нисхідної ободової кишки померла бабуся заявниці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , яка була громадянкою України та яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що Державною бюджетною установою охорони здоров`я Запорізької області «Обласне бюро судово-медичної експертизи» було видано медичне свідоцтво про смерть форми 106-У. Встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території заявниці потрібно для реєстрації факту смерті в органах реєстрації актів цивільного стану, оформлення свідоцтва про смерть національного та встановленого зразка, а також реалізації та оформлення спадкових справ. Разом з тим, зробити це в позасудовому порядку шляхом звернення до органу реєстрації актів цивільного стану заявниця не має можливості через відсутність документів встановленого зразка про смерть бабусі. Зважаючи на вищевикладене, [PERSON] просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у селищі Мирне, Мелітопольського району, Запорізької області. Ухвалою суду від 10.12.2025 року провадження у справі за заявою [PERSON] було відкрито у порядку окремого провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для подання заінтересованою особою пояснень щодо суті заявлених вимог про встановлення факту, що має юридичне значення. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. До судового розгляду від заявниці [PERSON] надійшло клопотання, в якому вона подану заяву підтримала у повному обсязі, просила судовий розгляд проводити за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Про причини неявки представник заінтересованої особи не повідомив, будь-яких заяв, клопотань чи інших процесуальних документів до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що заявник та заінтересована особа були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, враховуючи подане заявником та його представником клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, а також враховуючи встановлену законодавством терміновість розгляду даної категорії справ, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої заяви, оцінивши докази, які містяться у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК\~Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. З свідоцтва про народження [NUMBER] від 22 грудня 1969 року виданого відділом записів актів громадського стану м. Мелітополя виконкома Мелітопольської міської ради депутатів трудящих Запорізької області, запис № 2099 підтверджується, що [PERSON] була матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 грудня 1993 року, виданого відділом записів актів цивільного стану Палацу новонароджених м. Сімферополя, Республіка Крим, від 16 грудня 1993 року, запис № 3212, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.13). 14.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (у зв`язку з чим, прізвище [PERSON] після державної реєстрації шлюбу було змінено на [PERSON] ), про що Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено відповідний актовий запис № 1187, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 вересня 2018 року (а.с. 10). На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] є рідною бабусею [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України [PERSON] має право на звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації,\~Указом Президента України «Про введення воєнного стану в України», який затверджено\~Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, в Україні введено воєнний стан. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 2, 3\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Згідно із ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. 28.11.2025 року Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті бабусі [PERSON] , у зв`язку з тим, що нею на підтвердження факту смерті пред`явлено копію медичного свідоцтва про смерть, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.05.2017 № 142 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (а.с.11). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] в позасудовому порядку позбавлена можливості зареєструвати смерть бабусі, оскільки документи, що посвідчують цей факт видані органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, і не можуть бути прийняті державним органом реєстрації актів цивільного стану. Згідно лікарського свідоцтва про смерть серії 23 № 200851300 від 13 жовтня 2025 року (форма №106/У), виданого на тимчасово окупованій території Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] від ендотоксичного шоку (хвороба або стан, який безпосередньо став причиною смерті), гострого перитоніту (патологічний стан, який привів до виникнення причини смерті) та злоякісного новоутворення нисхідної ободової кишки (першочергова причина смерті) за адресою [ADDRESS] . До матеріалів справи також долучено фотографію з місця поховання [PERSON] . Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства є джерелом права, зокрема рішення у справах "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey", "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia", де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, на підставі викладеного суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786) «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (зі змінами) Мирненська селищна територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області (код UA23080090000051553) з 25 лютого 2022 року та Мелітопольська міська територіальна громада Запорізької області (код UA23080070000068953) з 25 лютого 2022 року є тимчасово окупованими російською федерацією територіями України. На підставі викладеного, суд вважає надані заявником документи, як доказ смерті особи належними та допустимими, не дивлячись на те, що установа, яка видала ці документи, знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України. Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), лікарське свідоцтво про перинатальну смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів, повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я або судово-медичною установою документ встановленої форми, що підтверджує факт смерті. За відсутності такого документа, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Пунктом 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року встановлено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до п. 2 Глави 1 Розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні в актових записах цивільного стану у графах: "Дата народження", "Дата смерті" число і рік вказуються арабськими цифрами, місяць - словом; "Місце народження" та "Місце смерті" зазначаються повна офіційна назва держави та інші дані згідно з існуючим адміністративно-територіальним устроєм. З копії медичного свідоцтва про смерть вбачається, що місцем смерті [PERSON] , [INFO] , є с. Мирне, Мелітопольського району Запорізької області. На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] на тимчасово окупованій території України, місце смерті: Україна, с. Мирне, Мелітопольського району Запорізької області, дата смерті [INFO] . Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved