Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в Автозаводський районний суд м. Кременчука з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України Київської області про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 22 березня 2024 року інспектором поліції щодо нього було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226. Відповідно до цієї постанови він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року задоволено його позов до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226 від 22 березня 2024 року скасовано. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року залишено без змін. Внаслідок конфліктної ситуації, його незаконної зупинки, приниження його честі та гідності, психологічного тиску, вимог про пред`явлення документів, значного позапланового затримання в дорозі, що призвело до стресової ситуації, глибоких душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою працівників поліції, йому була завдана моральна шкода. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 січня 2025 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження. Представником Департаменту патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що вимоги інспекторів поліції щодо зупинки автомобіля позивача та пред`явлення документів відповідали вимогам закону та не завдали позивачу моральної шкоди. Будь-яких доказів щодо вчинення з боку інспекторів поліції відносно позивача психологічного тиску останнім не надано. Справа в суді розглядалась в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, позивачем направлялось клопотання про розгляд справи без його участі. Таким чином, твердження позивача щодо порушення нормального способу життя та робочого графіку не відповідають дійсності. Крім того, винесення щодо позивача постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не могло завдати шкоди його діловій репутації. Позивачем не надано до заяви будь-яких належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди. З відповіді на відзив позивача вбачається, що він підтримує викладене у позові та просить його задовольнити. Зазначено, що неналежність Департаменту патрульної поліції до органу досудового розслідування не може вважатись належною підставою для відмови у відшкодуванні заподіяної моральної шкоди. Підставою для відшкодування шкоди є встановлення чинним рішенням суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності. З заперечень на відповідь на відзив представника Департаменту патрульної поліції вбачається, що він підтримує викладене у відповіді на відзив та просить відмовити в задоволенні позову. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника Головного управління Державної казначейської служби України Київської області, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що управління є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є учасником спірних правовідносин та не володіє будь-якими фактичними даними. Головне управління Державної казначейської служби України Київської області жодних прав позивача не порушувало. Таким чином, управління не має нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших державних органів. Рішення суду не є доказом протиправності дій Департаменту патрульної поліції щодо складання протоколу, оскільки предметом справи було виключно з`ясування обставин наявності чи відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України, у діях позивача. З відповіді на відзив позивача вбачається, що він підтримує викладене у позові та просить його задовольнити. Зазначено, що вимог про стягнення коштів саме з органів Державної казначейської служби немає. Відшкодування моральної шкоди має здійснюватись через стягнення грошових коштів за рахунок держави Україна шляхом списання таких коштів з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 березня 2024 року інспектором поліції щодо позивача було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226. Відповідно до цієї постанови позивач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року задоволено його позов до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1720226 від 22 березня 2024 року скасовано. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 липня 2024 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 251 КпАП України протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу. Згідно зі ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання. Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки. Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КпАП України є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу. Отже, на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення. Водночас, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Згідно зі ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed