Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» із позовною заявою про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 13 632,36 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що свої обов`язки, визначені нормативно-правовими актами, позивач, як організація, яка надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виконує належним чином, разом з тим відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків зі сплати коштів на надані послуги, внаслідок чого за період з 01.04.2015 по 01.03.2025 у відповідачів за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» виникла заборгованість у загальному розмірі 13 632,36 грн, яку позивач просить стягнути з відповідачів у повному розмірі. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 10.06.2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.09.2025 року до суду надійшла заява відповідачів про застосування строків позовної давності до позовних вимог та відмову у задоволенні позову в частині заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01.04.2015 по 09.06.2022. Представник позивача у судове засідання не з`явився, 02.12.2025 року подав до суду заяву, в якій уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті послуги утримання будинків та прибудинкової території за період з квітня 2017 року по березень 2025 року у загальному розмірі 10 546,58 грн, з них основна сума боргу за надані послуги - 7 705, 63 грн, інфляційні нарахування - 2 186,07 грн, 3 % річних - 654,88 грн. Також у заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі. До заяви долучив розрахунок заборгованості за спожиті послуги утримання будинків та прибудинкової території № 106/63-4142 від 02.12.2025 по особовому рахунку: [NUMBER] ( [NUMBER] ), за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила проти позову. Зазначила, що договір, на який посилається позивач є неукладеним та має ознаки недійсності: немає підпису жодної сторони, немає дати укладення, немає номера, додаток без підписів, без тарифів, документ роздруковано з газети «Хрещатик» та немає конкретних даних споживача. Також позивач подав до позову неналежні та недопустимі докази, оскільки такі не завірені. Позивач подав позов із пропуском строку позовної давності. Факт надання послуг не доведений, оскільки не надано ату виконаних робіт, документів, що підтверджують конкретні послуги, обґрунтування тарифів та докази обсягу або якості послуг. Частина відповідачів не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а позивач не довів факту споживання ними послуг. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю або застосувати позовну давність. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з рішенням Київської міської ради (ІІ сесія VII скликання) від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та затверджено його статут. Згідно даного рішення, всі комунальні підприємства Подільського району м. Києва передають новоствореному Комунальному підприємству житловий фонд, який був переданий до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01 серпня 2014 рік. Відповідно до п. 2.1. Статуту метою діяльності Комунального підприємства є забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку. Положеннями п.п.2.2.2. Статуту визначено, що предметом діяльності Комунального підприємства є: надання послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням умов договорів у власному порядку. Основним видом діяльності Комунального підприємства є: комплексне обслуговування об`єктів (81.10). Згідно з розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.01.2015 року № 50 на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» переданий житловий та нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації та приватизований житловий фонд станом на 01.01.2015 року, згідно з додатком, з метою його подальшого обслуговування. Додатком до розпорядження затверджено перелік будівель та приміщень житлового та нежитлового фонду, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та віднесені до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та приватизованого житлового фонду. Вищевказаним переліком визначено, що до господарського управління Комунального підприємства був переданий, поміж інших, будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 14.07.2015 року КП «Керуюча компанія» розроблено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який є договором приєднання. Вказаний договір було опубліковано в офіційному друкованому засобі масової інформації Київської міської ради газеті «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що заперечення щодо умов договору відповідачами не подавались, а відтак сторони уклали договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій шляхом акцепту публічної оферти. Згідно з додатком № 1 до Договору, визначено складові тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розрахованих згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869. Таким чином, на підставі викладеного, згаданий вище договір укладений між позивачем та відповідачами, шляхом прийняття пропозиції укласти такий договір (оферта) та є акцептованим. Відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради від 06 червня 2017 року № 668 встановлено тарифи та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Дане розпорядження опубліковано в газеті Хрещатик 14 червня 2017 року за № 62 (4975). Вказаним розпорядженням визначено, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» надає згадані послуги за адресою: [ADDRESS] . Згідно з розрахунком заборгованості за спожиті послуги утримання будинків та прибудинкової території № 106/63-4142 від 02.12.2025 по особовому рахунку: [NUMBER] ( [NUMBER] ), за адресою: [ADDRESS] , за період з 01 квітня 2017 року по березень 2025 року виникла заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виконавцем яких є позивач, у загальному розмірі 10 546,58 грн, з них основна сума боргу за надані послуги - 7 705, 63 грн, інфляційні нарахування - 2 186,07 грн, 3 % річних - 654,88 грн. Відповідно до інформації про зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] проживає за цією адресою з 16.11.1984 року, [PERSON] проживає за цією адресою з 24.06.1982 року, [PERSON] проживає за цією адресою з 24.06.1982 року та [PERSON] проживає за вказаною адресою з 18.12.2007 року. При цьому, суд зауважує, що як вбачається з розрахунку заборгованості та пояснень відповідача [PERSON] відповідачі періодично погашають заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг перед Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва». Крім того, це також спростовує твердження відповідача [PERSON] про те, що представником позивача не надано суду належного доказу приєднання відповідачів до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який був опублікований 14.07.2015 року в газеті Хрещатик № 99 (4695). Більше того, відповідачами не представлено суду доказів відмови від надання таких послуг КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо-будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо-будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Згідно із вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Статтею 66 ЖК України визначено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за період з квітня 2017 року по березень 2025 року у відповідачів виникла заборгованість щодо оплати послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 7 705, 63 грн. За приписами ст. 526, 525, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З матеріалів справи вбачається, що за період з квітня 2017 року по березень 2025 року відповідачі періодично виконують свої зобов`язання щодо оплати спожитих комунальних послуг перед позивачем, однак не в повному обсязі, внаслідок утворилась заборгованість. Доказів того, що відповідачі зверталась до позивача з повідомленнями щодо того, що вони не користуються наданими позивачем послугами або щодо проведення звірки розрахунків матеріали справи не містять. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по особовому рахунку № [NUMBER] квартири за адресою: [ADDRESS] за період з квітня 2017 року по березень 2025 року у розмірі 7 705, 63 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, у зв`язку з наявністю зазначеної заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] позивачем нараховано за період з червня 2017 року по березень 2025 року 3 % річних у розмірі 654,88 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 186,07 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, наведених позивачем у позовній заяві, судом встановлено правильність здійсненого нарахування. Більше того, такий розрахунок не заперечується відповідачами. Оскільки правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання оплати заборгованості за надані послуги із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що статтею 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Оскільки застосування санкції у вигляді сплати 3% річних та індексу інфляції не є неустойкою, підстав для застосування спеціальних (скорочених) строків позовної давності відповідно до ст. 258 ЦК України немає. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 654,88 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 186,07 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, то встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 04.06.2025 року. У відповідачів виникла заборгованість з 1 квітня 2017 року. Зважаючи на те, що споживач зобов`язаний сплачувати щомісячні платежі за надані у попередньому місяці послуги з централізованого водопостачання і водовідведення, тому позовна давність має застосовуватися до відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. До спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України скасовано карантин. Водночас, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України виключений відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 року № 4434-ІХ, який набув чинності 04.09.2025 року та припинив зупинення перебігу позовної давності. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки, сплив якої припадав на карантин, який скасований під час дії воєнного стану, продовжена до 04.09.2025 року. Відтак, позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 10 546,58 грн підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, відповідно до ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений судовий збір в сумі 3028,00 грн. порівну з кожного. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно Ордеру АІ № 1787157 від 09.01.2025 адвокат Пилипченко Олег Олександрович (надалі за текстом - адвокат) надає правову допомогу позивачу. Ордер видано від АО «Олега Пилипченка». 09.01.2025 між АО «Олега Пилипченка» та позивачем було укладено Договір про надання правничої допомоги № 701/25, за змістом умов якого адвокатське об`єднання надає правничу допомогу позивачу. Відповідно до Акту № 0705/1 приймання-передачі наданих послуг від 07.05.2025 року АО «Олега Пилипченка» надало, а позивач прийняв послуги загальною вартістю 91 350,00 грн., з яких 3 450,00 грн за послугу зі складення позовної заяви про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій з урахуванням індексу інфляції та 3% річних нарахованих на суму заборгованості щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач сплатив АО «Олега Пилипченка» 91 350 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 269605710 від 13.05.2025. Аналіз змісту наданих представником позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що у даному спорі витрати на професійну правничу допомогу складаються з оплати послуг адвоката за складання та подання позовної заяви по суті справи, формування додатків до заяви, засвідчення копій по відповідачу, що в загальній сумі складає 3 450 грн. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Вказане узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 у справах № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц. Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу це право, а не обов`язок суду, тобто є судовою дискрецією. Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновою вимогою, задоволення судом позовних вимог, враховуючи, з огляду на приписи ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 2 000,00 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак заяву представника позивача слід задовольнити частково.

Outcome: approved