Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачки безпідставно набуті 04 червня 2021 року та збережені останньою грошові кошти в сумі 553582,84 грн, що відповідно до курсу Національного банку України євро до гривні на день складання позову становить 11800,00 євро, та 3 відсотки річних від суми безпідставно набутих та неповернених грошових коштів, за період з 05.06.2021 до моменту подання позову у розмірі 68568,27 грн, що відповідно до курсу Національного банку України євро до гривні на день складання позову становить 11800,00 євро. Позов мотивований тим, що у черевні 2021 року між сторонами у справі досягнута усна домовленість про надання позивачем на користь відповідачки грошових коштів у сумі 11800,00 євро в позику на придбання дому у Словаччині, з умовою повернення цих коштів до кінця 2024 року. 04 червня 2021 року на виконання усної домовленості позивач здійснив банківський переказ на користь [PERSON] в сумі 11800,00 євро. Станом на день звернення до суду відповідачка зобов`язання з повернення коштів не виконала, розписку про отримання грошових коштів у позику не написала, від укладання письмового договору ухиляється. Відсутність письмового договору позики чи будь-яких інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем коштів саме у позику та взяття відповідного зобов`язання із повернення позичених коштів, свідчить про відсутність правових підстав та доказів того, що між сторонами існують договірні відносини позики, що унеможливлює захист прав позивача в порядку статей 1047-1049 ЦК України. За таких обставин, позивач вважає, що належним та ефективним способом захисту прав на забезпечення повернення грошових коштів є звернення до суду із позовом про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Представник відповідача адвокат Розумна О.О. у відзиві від 28.06.2025 заперечила щодо задоволення позовних вимог позивача до [PERSON] . В обґрунтування заперечень стверджує, що [PERSON] тривалий час здійснював представництво інтересів [PERSON] , її цивільного чоловіка [PERSON] та сина відповідачки [PERSON] , в тому числі консультував сім`ю відповідачки щодо особливостей переїзду із України в Словацьку Республіку та можливості придбання у вказаній країні нерухомості. З метою придбання будинку в Словаччині [PERSON] звернувся із проханням до кількох працівників свого підприємства, в тому числі до позивача, щодо здійснення переказу грошових коштів, належних [PERSON] , на рахунок відповідачки або її сина, відкритий у Татра Банк, Словаччина. Представник зауважує, що ні відповідачка ні члени її родини не укладали із позивачем жодних договорів позики. [PERSON] не може визнаватися потерпілою особою, виходячи із приписів ст. 1212 ЦК України, так як він виступив лише посередником між власником коштів [PERSON] і його законним отримувачем [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без руху. У зв`язку із усуненням позивачем недоліків, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Вважав, що сторона відповідача не заперечувала факт отримання грошових коштів в сумі 11800,00 євро, а тому зазначений факт є доведений належним чином. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила з приводу задоволення вимог [PERSON] . Заперечила існування будь-яких договірних відносин між позивачем та відповідачем. Зауважила про можливе існування відносин представництва між [PERSON] та позивачем, за яких [PERSON] на виконання доручення [PERSON] здійснив перерахунок коштів, належних [PERSON] на рахунок [PERSON] . Заперечила факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] за протоколом swift переказу, оскільки відомості останнього викладені на англійській мові, а тому є неналежним доказом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона працювала на одному підприємстві разом з [PERSON] та позивачем [PERSON] . Вказала, що на підприємстві ходили чутки між співробітниками, що позивачем було перераховано грошові кошти на рахунок [PERSON] . Особисто [PERSON] нічого не бачила та не брала участь. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працювала на одному підприємстві з [PERSON] та [PERSON] . Пояснила, що в кінці квітні 2025 року ій зателефонував [PERSON] та повідомив, що [PERSON] має фінансові претензії до відповідачки стосовно подій 2021 року, коли [PERSON] , мала намір придбати нерухомість закордоном, а [PERSON] , як чоловік [PERSON] , мав надати їй фінансову можливість, задля чого він звернувся до декількох осіб, серед яких був і позивач, з проханням взяти у нього готівкові кошти, покласти на власні банківські рахунки та в подальшому переказати [PERSON] . В подальшому вона за проханням [PERSON] здійснила перевірку грошових коштів та повернула [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він проживав разом з [PERSON] , та вони мали намір придбати будинок в Словаччині. Позивач був другом [PERSON] , з [PERSON] знайомі не були. У зв`язку з наявними законодавчими обмеженнями у вивозі готівкових коштів з України та перерахуванні грошових коштів на банківську картку, він просив та надав співробітникам, серед яких був і [PERSON] , грошові кошти у сумі еквівалентній 11800,00 євро, які вони зараховували на картку в ПриватБанк, після чого перерахували на рахунок [PERSON] . Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні повідомив, що він є сином відповідачки. Зазначив, що [PERSON] надавав грошові кошти співробітникам, які виступаючи в ролі посередників, повинні були перерахувати грошові кошти йому та [PERSON] для придбання будинку в Словаччині. Особисто передачу грошових коштів він не бачив, однак може повідомити, що в його матері не було необхідності у запозиченні грошей у будь-кого, зокрема у [PERSON] потереби не було. \~ \~ \~ \~Відповідно до виписки по картці [NUMBER] , належний [PERSON] , 04 червня 2021 року здійснений переказ в сумі 399799,70 грн. Баланс на кінець період 10200,98 грн. \~ \~ \~ \~В матеріалах справи наявний протокол swift переказу ПриватБанку, виклад відомостей якого здійснений на англійській мові. \~ \~ \~ \~24 квітня 2025 року [PERSON] на адресу [PERSON] спрямована вимога про повернення безпідставно набутих грошових коштів, відповідно до якої позивач запропонував відповідачці до 12 травня 2025 року повернути грошові кошти в розмірі 11800,00 євро. \~ \~ \~ \~Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] заявив підставою для стягнення визначеної суми коштів ст. 1212 ЦК України, як безпідставно отримані. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої особи, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України). \~ \~ \~ \~ Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття78 ЦПК України). На підтвердження факту передання відповідачу грошових коштів у розмірі 11800,00 [PERSON] надав суду протокол swift переказу. Зазначений доказ не може бути прийнятий судом, оскільки відомості, які він містить, викладені англійською мовою, а, відповідно до статті 12 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Так, відповідно до частини третьої статті 14 Закону № 5029-VI «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. При цьому, до письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою. Зважаючи на заперечення представником відповідача адвокатом Розумною О.О. в судовому засіданні факту зарахування грошових коштів на рахунок відповідача, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів. Допитані у судовому засіданні свідки безпосередніми учасниками обставин передання грошей не були, не були свідками можливого існування будь-яких домовленостей щодо відносин позики між [PERSON] та [PERSON] , а тому їх свідчення також факту отримання відповідачем зазначених у позові грошових коштів не підтверджують. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed