Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення суми боргу, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали 20.12.2007 року кредитний договір № КRT0G40000002459, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 57366 грн. до 20.12.2022 р., а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак 01.08.2008 між сторонами договору кредитування року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № КRT0G40000002459 року, за якою змінено валюту кредиту з гривні на долар США. Однак в порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання не виконав, не здійснивши погашення боргу за кредитом у встановленому договором порядку та строки, тому станом на 11.07.2025 року має заборгованість в сумі 30071,99 доларів США, яка складається з 11373,72 доларів США (борг за тілом кредиту), 10423,66 доларів США (борг по відсоткам за користування кредитом), 2107,27 доларів США (борг по комісії за користуванням кредитом) та 6167,34 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором). При цьому в забезпечення виконання зобов`язання за договором № КRT0G40000002459 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] й [PERSON] було укладено договір поруки. Враховуючи викладене, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 30071,99 доларів США станом на 11.07.2025 р. за кредитним договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року, а також судові витрати. Від представника [PERSON] , адвоката Кадук В. В., надійшов відзив, де остання не погоджуючись із заявленими вимогами банку, вказувала, що 20.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] також було укладено кредитний договір № КRT0G50000002459, згідно якого надано кредит у розмірі 10834 грн. Вказувала, що за кредитним договором № КRT0G50000002459 від 20.12.2007 року було ухвалено рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.10.2020 року по справі № 212/3335/20 про стягнення боргу, яке набуло чинності 11.11.2020 р. Додавала, що 31.01.2013 року за листом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до [PERSON] із претензією щодо повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги. Дана претензія банку була вручена [PERSON] 02.02.2013 року, що підтверджується повідомленням про вручення. Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання, тому строк виконання зобов`язання за таким договором настав для [PERSON] саме 4 березня 2013 року, тобто після спливу 30-денного строку дострокового виконання зобов`язання, внаслідок чого з 4 березня 2013 року почався обліг перебігу строку позовної давності для вимог банку до позичальника. Оскільки за п. 5.5 Додаткової угоди від 01.08.2008 року до договору № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року позовна давність була встановлена тривалістю 5 років, то термін позовної давності по вимогах за договором від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459 спливли 4 березня 2018 року. Крім того 08.04.2013 року через невиконання вимог претензії від 31.01.2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , належну [PERSON] на праві власності, при цьому зазначивши, що станом на 01.05.2013 року [PERSON] має борг в сумі 14554,67 доларів США, яка складається з 11373,72 доларів США (борг за кредитом), 1406,73 доларів США (борг по процентам), 165,28 доларів США (борг з комісії за користуванням кредитом) та 285,79 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань), а також штраф в сумі 1323,15 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року по справі № 212/3037/13-ц у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року в загальному розмірі 14554,67 доларів США було звернуто стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом її продажу та виселення [PERSON] з неї. Також постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2023 року по справі № 212/3037/13-ц спосіб виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015 року змінено на реалізацію предмету іпотеки з проведенням прилюдних торгів, оскільки станом на 01.05.2013 року [PERSON] має заборгованість в сумі 14554,67 доларів США. Натомість, із даним позовом про стягнення боргу за кредитним договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року позивач звернувся тільки у 2025 році, тобто зі спливом п`ятирічного отроку позовної давності, який сплив це у 2018 році. За таких обставин через пред`явлення вимоги банком про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом було змінено строки виконання зобов`язання, тому почався перебіг позовної давності за такими вимогами. Однак із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки у 2025 році. Таким чином за ч. 2 ст. 264 ЦК у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Окрім того позивач розраховує заборгованість за кредитним договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року станом на 11.07.2025 року в сумі 30071,99 доларів США, яка складається зокрема з боргу по тілу кредиту в сумі 11373,72 доларів США, яка є незмінною з 2013 року, оскільки змінилися нарахування боргу по відсотками, комісії, пені. Однак у зв`язку із зверненням позивача 31.01.2013 р. з вимогою до відповідача про дострокове погашення боргу припинилося право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісії та неустойку, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, на постанову від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц, в яких зазначено, що звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором з відповідними наслідками, тому звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, тому на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а рішення суду про стягнення боргу чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Отже, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. При цьому якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором вказана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Отже, позивач мав право нараховувати відсотки за кредитним договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року за користування кредитними коштами по 30.01.2013 року, тобто до дати звернення позивача з вимогою про дострокове погашення заборгованості, однак у їх стягненні слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності. Після цієї дати нарахування відсотків за користування кредитом, комісій, неустойки є неправомірним, тому у їх стягненні слід відмовити через необґрунтованість нарахування. Просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором. На підставі відповіді на відзив представник позивача, АТ КБ «Приватбанк», не погоджуючись із відзивом представника відповідача, підтвердив доводи, викладені у позовній заяві КБ "Приватбанк", зазначаючи, що оскільки після ухвалення рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015 року договірні правовідносини між сторонами не припинилися, а рішення суду відповідачами не виконано, то банк має право продовжувати здійснювати нарахування пені та відсотків. При цьому з метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом банк звернувся із даним позовом про стягнення борг на суму різниці між поточною заборгованістю та суму заборгованості, яку вже було стягнуто за рішенням суду. Таким чином до стягнення у даному судовому процесі з врахуванням попереднього рішення суду належить борг в загальній сумі 30071,99 доларів США станом на 11.07.2025 р. Оскільки відповідач не надав доказів належного та повного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, то вимоги банку підлягають задоволенні в повному обсязі. Також за умовами договору № КRT0G40000002459 строк виконання зобов`язань спливає 20.12.2022 року, тому позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 08.08.2025 року до спливу строку позовної давності. Отже, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги банку в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Бражник Д. С., у судовому засіданні на задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» наполягав, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві до суду, прохаючи задовольнити вимоги банку повністю. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , судове засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши заяв з проханням вирішити спір у їх відсутність. Натомість, представник відповідача [PERSON] , адвокат Кадук В. В., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», підтримуючи доводи, викладені нею у відзиві на позов, внаслідок чого просила суд відмовити банку у задоволенні позову повністю, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Однак в даному випадку відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Таким чином з огляду на викладене вмотивування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом АТ КБ "Приватбанк" через неявку відповідачів відсутні. Отже, суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає поданий позов є таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином за ст. 599 ЦК. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так за ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. На підставі ст. 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. На підставі ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд встановив, що 20 грудня 2007 року між КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № КRT0G40000002459, за яким КБ "Приватбанк" надав позичальнику кредиту у сумі 57366 грн. зі сплатою відсотків в сумі 15% на рік за використання грошових коштів зі строком повернення кредиту до 20.12.2022 року. Відповідно договору № КRT0G40000002459 погашення заборгованості здійснюється шляхом щомісячної сплати [PERSON] банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, що складається із борг за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат за кредитним договором. В подальшому АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] узгодили Додаткову угоду від 01.08.2008 року до договору № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року, за якою кредитні кошти (валюта кредиту) за договором про іпотечний кредит № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року була змінена з гривні на долар США. При цьому відповідно до п. 8.1 Додаткової угоди від 01.08.2008 року банк зобов`язався надати позичальнику на строк з 01.08.2008 року по 20.12.2022 року кредитні кошти у розмірі 12334,68 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою відсотків в сумі 1,17% на місяць, винагороду за резервування ресурсів у сумі 3% річних, оскільки залишок боргу за договором № КRT0G40000002459 становив 57232,93 грн. на 01.08.2008 року, що було еквівалентно 12334,68 доларів США. При порушенні [PERSON] зобов`язання він сплачує банку пеню в сумі 0,15 % віл суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн. (п. 8.4 договору). Крім того забезпеченням виконання такого зобов`язання [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» було іпотека нерухомого майна: квартири по [ADDRESS] , а також договір поруки із [PERSON] (п. 8.3 договору). Суд також зауважує, що згідно із п. 5.5 Додаткової угоди від 01.08.2008 року до договору про іпотечний кредит від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459 терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Також судом було встановлено, що 20.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] й [PERSON] , як поручителем, був укладений договір поруки, за яким [PERSON] поручався за виконання зобов`язань позичальником, [PERSON] , за договором кредиту № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року та додатковими угодами до нього, надавши при цьому свою згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит № КRT0G40000002459 та додаткових договорів до нього без додаткового погодження змін із [PERSON] . За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року по справі № 212/3037/13-ц було звернуто стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом її продажу та виселенням [PERSON] з неї в рахунок погашення боргу станом на 01.05.2013 року [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за договором № КRT0G40000002459 в сумі 14554,67 доларів США, що складається з 11373,72 доларів США (борг за кредитом), 1406,73 доларів США (борг по процентам), 165,28 доларів США (борг з комісії за користуванням кредитом) та 285,79 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань), а також штраф в сумі 1323,15 доларів США. Також постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2023 року по справі № 212/3037/13-ц спосіб виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015 року було змінено з продажу предмету іпотеки за договором № КRT0G40000002459, квартири за адресою: [ADDRESS] , на реалізацію предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгів. Суд при цьому наголошує, що наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Суд встановив, що 31 січня 2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до [PERSON] із вимогою про дострокове повернення усієї суми заборгованості за договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року через порушення виконання зобов`язання позичальником, що призвело до наявності у нього простроченої заборгованості, тому позивач вимагав у [PERSON] повернути в повному обсязі суму кредиту, а також нараховані проценти, комісію та штрафні санкції, саме в 30-денний термін з дня отримання такої претензії. Факт отримання [PERSON] даного листа-претензії від АТ КБ «Приватбанк» саме 2 лютого 2013 року підтверджується реєстром поштових відправлень та рекомендованим повідомленням про вручення пошти такому відповідачу, долученими до справи адвокатом Кадук В. В. Отже, АТ КБ «Приватбанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою позичальником, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, комісії, пені та штрафів за порушення умов договору, шляхом дострокового повернення усієї суми заборгованості. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, в такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, що передбачена ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц та від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Таким чином, надіславши 31 січня 2013 року відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» змінило строк виконання основного зобов`язання у сторону його зменшення, тобто за фактично встановленими даними справи до 3 березня 2013 року. Суд в цьому сенсі зауважує, що відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК (в редакції на момент укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. При цьому положення статті 559 ЦК України у редакції Закону України від 3 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», незважаючи на те, що цей Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин в частині припинення поруки [PERSON] , зважаючи на те, що на дату набрання ним чинності строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором № КRT0G40000002459 вже настав. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2019 року по справі № 216/2813/15-ц. У цьому сенсі суд вказує, що застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України було неодноразово предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Суд, з`ясувавши, що зобов`язання з погашення в повному обсязі боргу з кредиту, відсотків, комісії та пені за кредитним договором № КRT0G40000002459 у [PERSON] перед позивачем виникла 3 березня 2013 року, а з позовними вимогами про її стягнення у солідарному порядку до позичальника та поручителя, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише у серпні 2025 року, то суд дійшов висновку, що таким чином було встановлено, що порука [PERSON] щодо зобов`язань [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року була припинена відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК (в редакції на момент існування таких правовідносин). Отже, суд встановив, що внаслідок припинення поруки [PERSON] перед позивачем заявлені до такого відповідача позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також суд вказує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки за ст. 257 ЦК України. За ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 523/10225/15-ц. Суд при цьому вказує, що слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням та про звернення стягнення на предмет іпотеки. Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки. Аналогічний правовий висновок був викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 523/10225/15-ц Таким чином через ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, квартири по [ADDRESS] , строк позовної давності не перервався щодо вимог банку про стягнення самої суми боргу за договором № КRT0G40000002459 з позичальника. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину тривав до 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Сторони кредитного договору від 20 грудня 2007 року № КRT0G40000002459 скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права до п`яти років. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд зазначає, що п. 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України. Аналогічний правовий висновок був викладений Верховним Судом у постанові від 7 вересня 2022 року по справі № 679/1136/21. Крім того за п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції до 4 вересня 2025 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Натомість, у цьому сенсі суд також зауважує, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. В той же час суд вказує, що позичальник був зобов`язаний щомісячно сплачувати борг на погашення кредиту та відсотків й інших платежів на виконання умов договору № КRT0G40000002459. Отже, перебіг позовної давності щодо щомісячної оплати [PERSON] боргу перед банком обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання у частині проведення кожного чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні було встановлено за розрахунками позивача, що 14.11.2012 року відбулась остання оплата боргу відповідачем [PERSON] на виконання умов договору № КRT0G40000002459 перед АТ КБ «Приватбанк». Тобто з такої дати повинна обраховуватись право позивача пред`явити вимоги до [PERSON] . При цьому доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором судом не було встановлено. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20. Таким чином на підставі викладеного вмотивування останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення боргу в межах строку позовної давності у банку було б саме 3 березня 2018 року відповідно до п. 5.5 Додаткової угоди від 01.08.2008 року до договору про іпотечний кредит від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459, а також зміненого банком на 3 березня 2013 року дострокового повернення усього боргу позичальником. В той же час, виходячи з того, що останнім днем проведення щомісячного платежу позичальником відповідно до наданого банком розрахунку боргу [PERSON] є саме 14.11.2012 року, то останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення боргу в межах строку позовної давності у АТ КБ «Приватбанк» було саме 20 листопада 2017 року відповідно до п. 8.1 Додаткової угоди від 01.08.2008 року до договору про іпотечний кредит від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459 щодо необхідності оплати відсотків до 20 числа кожного місяця, а також відсутності проведення після цього погашення боргу позичальником. Натомість, враховуючи встановлені по справі обставини, а також зважаючи на положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, який набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, а також на п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України - щодо зупинення перебігу строків позовної давності на період з 12.03.2020 року до 04.09.2025 року, то вимоги банку про стягнення заборгованості з боржника були подані все одно поза межами строків позовної давності, оскільки після 20 листопада 2017 року та, навіть, після 3 березня 2018 року строки 5-річної позовної давності, визначеної сторонами кредитного договору, за вимогами АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення суми боргу спливли ще до з 12.03.2020 року та відповідно не переривались й не зупинялись. Суд при цьому вказує, що за ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність претензії АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] із вимогою про дострокове повернення усієї суми заборгованості за договором № КRT0G40000002459 від 20.12.2007 року, що призвело до зміни строку виконання основного зобов`язання таким позичальником до 3 березня 2013 року, не є підставою для нарахування процентів, комісії та пені за таким кредитним договором, який у цій частині був змінений самим кредитором. Таким чином строк дії договору № КRT0G40000002459 змінився на 3 березня 2013 року, який на таку дату вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц. Отже, нарахування відсотків та комісії за користуванням кредитом [PERSON] позивачем за договором від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459 відповідно до п. 8.1 такого договору після 3 березня 2013 року суперечить викладеній Великою Палатою Верховного Суду правовій позиції, тому в задоволенні вимог банку в частині стягнення нарахованих відсотків та комісії за користуванням кредитом за ст. 1048 ЦК після 3 березня 2025 року слід відмовити. При цьому невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Однак представниками банку не було заявлено вимог до [PERSON] в порядку положень саме ч. 2 ст. 625 ЦК. Крім цього суд зазначає, що за ст. 266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки в виді пені, оскільки позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Однак суд встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотків та комісії, тому спливла й позовна давність за вимогою банку про сплату пені за цим кредитом, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, внаслідок чого позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Відтак, не може бути задоволена судом вимога банку про стягнення пені з [PERSON] за договором № КRT0G40000002459, що була нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність АТ КБ «Приватбанк» була пропущена. Таким чином суд не приймає до уваги наданий представниками АТ КБ «Приватбанк» розрахунок боргу [PERSON] перед позивачем за договором від 20.12.2007 року № КRT0G40000002459 на загальну суму 30071,99 доларів США, яка складається з 11373,72 доларів США (борг за тілом кредиту), 10423,66 доларів США (борг по відсоткам за користування кредитом), 2107,27 доларів США (борг по комісії за користуванням кредитом) та 6167,34 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором). На підставі викладеного обґрунтування, оскільки представником відповідача було заявлено клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності щодо заявлених АТ КБ «Приватбанк» позовних вимог, то заявлені позивачем позовні вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню через пропуск банком строків 5-річної позовної давності, узгодженої сторонами, та через незаконність нарахування банком сум боргу з відсотків, комісії та пені вже після настання строку виконання основного зобов`язання позичальником. З огляду\~на наведене\~вмотивування,\~суд дійшов\~висновку,\~що у\~задоволенні позову\~АТ КБ\~«Приватбанк» до\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~слід відмовити\~у повному\~обсязі,\~внаслідок чого\~витрати банку\~за ст.\~141\~ЦПК зі\~сплати судового\~збору в\~сумі 15091,33\~грн. не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed