Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить: поновити строк позовної давності для подання позову до гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200499423 від 08.04.2016 року; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746) заборгованість за договором № 200499423 від 08.04.2016 року у загальному розмірі 51 623,22 грн, яка складається з: суми заборгованості - 39 444,78 грн, суми інфляційних втрат - 8 625,17 грн, суми 3% річних - 3 553,27 грн. Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746) судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем [PERSON] 08 квітня 2016 року укладено кредитний договір (угоду) № 200499423, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти на умовах повернення, платності та строковості у розмірі 15 178,80 грн зі строком користування з 08 квітня 2016 року по 08 квітня 2018 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування кредитом, однак належним чином свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Представник позивача вказує, що право вимоги за вказаним кредитним договором набуте ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору відступлення права вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, а належність позивача як кредитора підтверджена постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, якою, за змістом позову, позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами ПАТ «Банк Михайлівський», у тому числі за договором № 200499423. При цьому зазначається, що додатком до договору відступлення є реєстр кредитних договорів, а до позову долучено витяг із додатку (реєстру) із зазначенням суми заборгованості станом на дату відступлення права вимоги. Окремо наголошено, що повний реєстр містить значний обсяг персональних даних, тому до суду подано витяг, а також вказано на наявність публічного доступу до інформації щодо аукціону та паспорта активу на ресурсах електронного майданчика і ФГВФО, при цьому позивач зазначає про існування підписаного паперового варіанта реєстру. Представник позивача додатково обґрунтовує підстави набуття права вимоги контекстом неплатоспроможності банку: 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв`язку з чим управління банком перейшло до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який, за твердженням позивача, має право передавати права грошової вимоги за кредитними договорами без згоди боржника, а новий кредитор набуває права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу права вимоги. Щодо складу та розміру вимог представник позивача зазначає, що станом на 30 квітня 2025 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 39 444,78 грн, з яких 13 678,54 грн - заборгованість за кредитом та 25 766,24 грн - заборгованість за відсотками, при цьому наголошується, що зазначена заборгованість розрахована станом на дату укладення договору відступлення права вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року та зафіксована у додатку до цього договору (реєстрі кредитних договорів). Окремо вказано, що господарські операції та нарахування за договором здійснювалися ПАТ «Банк Михайлівський» відповідно до вимог НБУ та умов договору на основі надходжень на рахунок і з використанням ліцензованого програмного забезпечення, а виписки з особових рахунків сформовані ФГВФО на підставі норм чинного законодавства та подані до матеріалів справи. Представник позивача також заявляє вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України, і зазначає, що інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та є способом захисту майнового права кредитора. У позові наведено розрахунок інфляційних втрат і 3 % річних за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року: інфляційні втрати - 8 625,17 грн, 3 % річних - 3 553,27 грн, у зв`язку з чим загальна сума вимог становить 51 623,22 грн (39 444,78 грн + 8 625,17 грн + 3 553,27 грн). Окремо представник позивача обґрунтовує необхідність поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що приналежність права вимоги за кредитними договорами ПАТ «Банк Михайлівський» була предметом тривалого судового спору у справі № 910/11298/16, у межах якого, за змістом позову, застосовано наслідки нікчемності договору факторингу між ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «ФК «Плеяда» та визнано недійсним договір факторингу між ТОВ «ФК «Плеяда» і ТОВ «ФК «Фагор», а також зобов`язано вказані товариства передати документи позивачу. Представник позивача зазначає, що оригінали документів за кредитними договорами тривалий час не були передані позивачу, у зв`язку з чим відкривались виконавчі провадження щодо передачі оригіналів, і лише на початку 2023 року позивач отримав оригінали документів, після чого, за твердженням позивача, почав вчиняти дії для захисту права, зокрема надсилав претензію та звернувся до суду. У цьому зв`язку представник позивача посилається на частину п`яту статті 267 ЦК України, зазначаючи, що пропуск строку позовної давності зумовлений об`єктивними причинами, які позбавляли кредитора можливості своєчасно звернутися до суду. Крім того, представник позивача наводить доводи про продовження строків позовної давності на період дії карантинних обмежень, посилаючись на пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та позицію Верховного Суду (постанова у справі № 679/1136/21 від 07 вересня 2022 року), а також зазначає про вплив воєнного стану на можливість своєчасного звернення до суду, посилаючись на пункт 19 розділу «Прикінцеві положення» ЦК України щодо продовження строків позовної давності на строк дії воєнного стану, а також на рекомендації Ради суддів України та окрему практику Верховного Суду щодо недопущення надмірно суворого застосування процесуальних строків в умовах воєнного стану. У відзиві на позовну заяву, поданому 09 липня 2025 року, представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами ані факт укладення кредитного договору, ані факт надання відповідачу кредитних коштів, ані перехід до позивача права вимоги, а відтак і наявність будь-якої заборгованості. Заперечуючи проти позову по суті, представник відповідача наголошує, що на підтвердження укладення кредитного договору від 08 квітня 2016 року №200499423 позивач подав лише електронні копії документів (заяву/оферту та довідку про умови кредитування), які, на його думку, не можуть підтверджувати факт укладення правочину без дослідження оригіналів. Він звертає увагу, що ці копії мають низьку якість, не піддаються повному прочитанню, а їх достовірність неможливо перевірити в межах поданих матеріалів. У зв`язку з цим представник відповідача просить не брати такі копії до уваги та розглядати справу за наявними іншими доказами. Окремо представник відповідача вказує, що зі сторони банку заява підписана особою, повноваження якої не підтверджені, оскільки позивач не надав довіреності або іншого документа, який би засвідчував право цієї особи підписувати кредитні документи від імені ПАТ «Банк Михайлівський». Крім того, представник відповідача зазначає, що зі змісту поданих позивачем матеріалів випливає укладення договору за моделлю оферти та акцепту, однак позивач не пояснив і не довів, яким саме способом банк прийняв пропозицію відповідача. На переконання представника відповідача, у матеріалах відсутні докази акцепту - зокрема немає ні письмової відповіді банку про прийняття пропозиції, ні документів, які б підтверджували виконання банком дій, що свідчать про прийняття оферти, насамперед перерахування кредитних коштів. Представник відповідача також наполягає, що позивач не надав жодного первинного документа, який би підтверджував фактичне надання відповідачу кредитних коштів, а отже і виникнення грошового зобов`язання. Він підкреслює, що саме первинні фінансово-господарські документи та належні банківські документи є необхідними для підтвердження видачі кредиту та розміру боргу. Щодо виписок, поданих позивачем, представник відповідача зазначає, що позивач надав значний масив виписок за різними особовими рахунками, однак не пояснив, яке відношення ці рахунки мають до конкретного кредитного договору. Він звертає увагу, що у заяві/оферті нібито зазначено рахунок, відкритий відповідачу, однак виписки саме з цього рахунку позивач не надав. Також представник відповідача наголошує на часовій невідповідності: за твердженням позивача, договір укладено 08 квітня 2016 року, проте виписки охоплюють період, що починається з 23 травня 2016 року, і позивач не пояснює причин подання виписок лише з цієї дати. Окремо зазначено, що позивач стверджує про формування виписок ФГВФО, однак, на думку представника відповідача, відсутні належні ознаки та підтвердження такого формування, що ставить під сумнів допустимість цих документів як доказів. Також представник відповідача вважає, що позов не містить детального та перевірного розрахунку заборгованості. Він зазначає, що позивач навів лише підсумкові суми тіла кредиту та відсотків, однак не розкрив періоди і порядок нарахувань, не показав, на які суми та за які проміжки часу нараховувалися відсотки, які платежі здійснювалися відповідачем (якщо здійснювалися), та як саме сформовано кінцеву суму. За таких обставин, на думку представника відповідача, суд позбавлений можливості перевірити правильність заявлених вимог. Щодо переходу права вимоги представник відповідача не заперечує, що між банком і позивачем укладено договір відступлення прав вимоги, однак наполягає, що позивач не довів включення саме зобов`язання відповідача до переліку відступлених вимог. Він зазначає, що судове рішення, на яке посилається позивач, стосується великого кредитного портфеля і не містить даних про конкретний договір відповідача. Крім того, представник відповідача вказує, що відповідач не отримував повідомлення про заміну кредитора та не отримав доказів переходу права вимоги, а наданий позивачем витяг із реєстру боржників, на його думку, має ознаки одностороннього документа, не містить належних реквізитів і викликає обґрунтований сумнів щодо достовірності. Окремо представник відповідача наголошує, що позивач як ініціатор спору повинен був подати всі докази разом із позовною заявою, а подання додаткових доказів пізніше можливе лише за умови належного обґрунтування причин, які об`єктивно перешкоджали поданню таких доказів у встановлений строк. На переконання представника відповідача, позивач був необмежений у часі для підготовки доказів, а тому подання нових доказів надалі має оцінюватися критично. Крім того, представник відповідача заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі, посилаючись на неспівмірність таких витрат із ціною позову та типовість відповідної категорії спорів. Відповідь на відзив не надійшла. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 08 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» як кредитодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № 200499423. Укладення цього правочину підтверджується оригіналом заяви № 200499423 від 08 квітня 2016 року, поданої відповідачем до банку, яка містить істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту 15 178,80 грн, строк користування кредитом з 08 квітня 2016 року по 08 квітня 2018 року, розмір щомісячного платежу 852,00 грн, графік повернення заборгованості, відсоткову ставку та інші умови обслуговування кредиту. У зазначеній заяві наведено дані позичальника, реквізити рахунку, відкритого в банку, а також містяться підписи [PERSON] та уповноваженої особи банку, що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору та оформлення кредитного правочину у письмовій формі відповідно до вимог цивільного законодавства. Факт погодження відповідачем умов кредитування та повної поінформованості про його вартість додатково підтверджується оригіналом довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 08 квітня 2016 року, складеної ПАТ «Банк Михайлівський» у зв`язку з наданням кредиту за договором № 200499423. У зазначеній довідці наведено форму кредитування, строк кредиту, розмір щомісячного платежу, розмір процентної ставки, сукупну вартість кредиту, орієнтовну загальну вартість кредиту в грошовому виразі та інші істотні параметри, а також міститься власноручний підпис [PERSON] , яким він підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та згоду з ними. Сукупність наведених відомостей свідчить, що відповідач був належним чином проінформований про всі істотні умови кредитування, усвідомлював їх та добровільно на них погодився. З наданих суду товарного та фіскального чеків від 08 квітня 2016 року, виданих магазином «ДІССА» у місті Херсоні, вбачається, що в цей же день [PERSON] придбав товар - холодильник WHIRLPOOL BSNF 9752 OX, абсорбер для холодильника та послугу доставки, загальною вартістю 16 778,80 грн. У зазначених документах окремо відображено суму першого внеску, сплаченого готівкою та/або з платіжної картки, а також суму 15 078,80 грн, що була оплачена шляхом надання кредиту («кредит»). Наявність таких відомостей у фіскальному чеку, який є первинним бухгалтерським документом, свідчить, що частина вартості товару була сплачена за рахунок кредитних коштів, наданих ПАТ «Банк Михайлівський» на користь продавця товару в інтересах відповідача. Це узгоджується із сумою кредиту, зазначеною в заяві № 200499423, та підтверджує фактичне здійснення господарської операції з надання кредитних коштів. Заява про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів, підписана [PERSON] 08 квітня 2016 року, містить відомості про відкриття банківського рахунку для здійснення розрахунків та обслуговування платіжної картки, що також кореспондується з умовами кредитного договору та підтверджує волевиявлення відповідача на встановлення договірних відносин із банком. На підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором позивачем надано виписки за низкою особових рахунків, сформовані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі даних операційної системи ПАТ «Банк Михайлівський», а також розрахунок заборгованості станом на 30 квітня 2025 року, у якому визначено суму неповернутого тіла кредиту, нарахованих та несплачених процентів, а також нарахованих інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання. Дані, наведені у розрахунку, узгоджуються із відомостями виписок та первинних документів щодо укладення й виконання кредитного правочину, суперечностей між цими доказами судом не встановлено, а відповідачем не наведено конкретних заперечень щодо правильності математичного розрахунку чи окремих його складових. Відповідач та його представник у відзиві на позов заперечували проти заявлених вимог, посилаючись, зокрема, на те, що надані позивачем електронні копії заяви, довідки про умови кредитування та витягу з реєстру боржників не є належними та достовірними доказами, що кредитний договір нібито не був укладений, кошти не були фактично надані відповідачу, а перехід права вимоги на користь ТОВ «Діджи Фінанс» не доведений. Разом з тим такі заперечення були зумовлені, насамперед, тим, що на стадії подання позову до суду були подані саме електронні копії документів, не створені в підсистемі «Електронний суд», а завантажені позивачем шляхом сканування. З метою всебічного та повного з`ясування обставин справи ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 08 липня 2025 року у позивача було витребувано оригінали заяви (оферти) від 08 квітня 2016 року № 200499423, довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 08 квітня 2016 року, а також реєстру відступлених прав вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року № 7_БМ, окремо - оригінал довіреності ПАТ «Банк Михайлівський», якою уповноважено особу, що підписала заяву від імені банку, укладати кредитні правочини з позичальниками. На виконання зазначеної ухвали 04 серпня 2025 року представник позивача подав до суду оригінал заяви № 200499423 від 08 квітня 2016 року, оригінал довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 08 квітня 2016 року, а також витяг з додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами, де окремим рядком зазначено дані про кредитний договір [PERSON] . Суд, дослідивши зазначені оригінали документів, переконався в наявності на них підписів відповідача та уповноважених осіб банку, наявності всіх необхідних реквізитів, відсутності ознак виправлень чи стороннього втручання, а також у відповідності змісту цих оригіналів тим копіям, які були раніше подані позивачем у електронному вигляді. Доказів протилежного, у тому числі заяв чи клопотань про фальсифікацію доказів, відповідачем не надано. За таких обставин доводи представника відповідача щодо неналежності та недостовірності поданих позивачем документів суд оцінює критично та вважає їх такими, що спростовуються сукупністю досліджених доказів. Стосовно переходу права вимоги суд встановив, що 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір факторингу (договір про відступлення прав вимоги) № 7_БМ, за умовами якого новому кредитору було відступлено права вимоги за значною кількістю кредитних договорів, укладених банком з позичальниками. Витяг з додатку № 1 до цього договору, поданий позивачем, містить, зокрема, запис щодо кредитного договору № 200499423, укладеного з [PERSON] , із зазначенням його прізвища та ідентифікаційного коду, що дає змогу індивідуалізувати відповідне зобов`язання серед інших. Сам по собі той факт, що зазначений витяг сформований у електронному вигляді та не містить печаток усіх суб`єктів, не свідчить про його недостовірність, особливо з огляду на те, що відповідач не надав жодного доказу протилежного та не ініціював отримання інших документів, які б спростовували перехід права вимоги. Відповідно до статей 512, 514, 516, 517 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги, при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, ризик несприятливих наслідків покладається на нового кредитора, проте саме по собі ненадання доказів такого повідомлення не впливає на дійсність договору відступлення права вимоги і не припиняє зобов`язання боржника. Відповідач не заперечував факту існування кредитної заборгованості перед ПАТ «Банк Михайлівський» та не надав доказів її належного погашення первісному кредитору, не спростував і того, що після укладення договору відступлення він не здійснював платежів на користь попереднього кредитора. За таких умов суд вважає доведеним факт переходу права вимоги за кредитним договором № 200499423 від ПАТ «Банк Михайлівський» до ТОВ «Діджи Фінанс», а позивача - належним кредитором у спірних правовідносинах. Оцінюючи заперечення відповідача щодо відсутності факту надання кредитних коштів, суд виходить із того, що за змістом статей 1046, 1054 ЦК України кредитним договором є домовленість, за якою банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти, а позичальник - повернути їх та сплатити проценти. Факт видачі кредиту може підтверджуватися як первинними обліковими документами банку, так і документами, що відображають рух коштів у користь третьої особи на виконання договору купівлі-продажу товару. У даній справі товариство надало не лише банківські документи, але й товарний та фіскальний чеки магазину, в яких прямо зазначено, що частина вартості товару оплачена за рахунок кредиту. Відповідач факт придбання товару не спростовував, про повне повернення кредиту чи про відмову від його отримання не заявляв. Таким чином суд вважає встановленим факт надання ПАТ «Банк Михайлівський» кредитних коштів на користь відповідача у сумі, визначеній договором, шляхом їх перерахування на користь продавця товару. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк згідно з умовами договору та вимогами закону. Неналежне виконання грошового зобов`язання, зокрема неповернення кредиту та несплата процентів, тягне покладення на боржника відповідальності у вигляді обов`язку сплатити на користь кредитора суму боргу, проценти, а також передбачені законом додаткові платежі. Відповідач не довів, що виконав обов`язок з повернення кредиту та сплати процентів у повному обсязі, не надав доказів внесення платежів у розмірі, який би покривав заявлену до стягнення заборгованість, а тому суд бере до уваги розрахунок позивача як такий, що підтверджений належними та допустимими доказами і не спростований належними запереченнями. Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних суд зазначає, що згідно зі статтею 625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначені платежі є мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і нараховуються незалежно від вини боржника та від того, чи передбачені вони договором. Позивач здійснив їх нарахування, виходячи з розміру основної заборгованості та періоду прострочення, що підтверджується поданим розрахунком і не спростовано відповідачем. Відповідно до статей 256, 257, 258, 261 та 267 ЦК України позовна давність є строком для звернення до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. При цьому, згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач та його представник, подаючи відзив на позовну заяву, не заявляли клопотання про застосування позовної давності, не посилалися на пропуск позивачем строків звернення до суду, а також не ставили питання про застосування як загальної, так і спеціальної позовної давності щодо будь-яких складових заявлених позовних вимог. За відсутності відповідної заяви сторони суд позбавлений повноважень застосовувати позовну давність з власної ініціативи, незалежно від того, чи йдеться про загальну позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, чи про спеціальну позовну давність, передбачену статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для застосування позовної давності у даній справі відсутні, а тому заявлені позивачем вимоги підлягають вирішенню по суті з урахуванням установлених обставин та наданих доказів. Разом з тим у позовній заяві позивач просив поновити строк позовної давності. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. У даній справі представником відповідача заяву про застосування позовної давності не подано, тому підстав для застосування позовної давності, а відтак і для вирішення питання щодо наявності чи відсутності поважних причин для її пропуску, суд не вбачає. У зв`язку з цим наведені у позовній заяві доводи про поновлення строку позовної давності не підлягають окремому розгляду та правовій оцінці. Отже, оцінюючи інші доводи сторін, суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивач подав до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази існування кредитних правовідносин, факту надання кредитних коштів, переходу права вимоги на його користь та розміру заборгованості. Водночас представник відповідача, заперечуючи проти позову, обмежився посиланнями на припущення щодо можливості зміни змісту електронних копій документів та загальними сумнівами у правильності розрахунку, не надавши будь-яких альтернативних доказів, які б спростовували надані позивачем документи або свідчили про повне чи часткове погашення боргу. За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] виникли дійсні кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № 200499423 від 08 квітня 2016 року, кредитні кошти були фактично надані відповідачу шляхом оплати вартості придбаного ним товару, право вимоги за вказаним договором у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс», відповідач належним чином своїх зобов`язань не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі, заявленому позивачем, яка підтверджена належними доказами і не спростована відповідачем. Підстав для застосування позовної давності суд не вбачає. У зв`язку з цим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову судові витрати підлягають розподілу відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, за якою з відповідача на користь позивача стягуються понесені позивачем судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується наданим платіжним документом. З огляду на задоволення позовних вимог, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин першої, третьої статті 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами, а розмір таких витрат визначається з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги та доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості. Вбачається, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано договір про надання правової (правничої) допомоги № 26 від 15 лютого 2024 року, додаткову угоду до договору № 26 від 15 лютого 2024 року, акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 16 травня 2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським бюро, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Із зазначених документів вбачається, що правнича допомога надавалася у цій справі, її зміст полягав у підготовці позовної заяви з додатками, а вартість таких послуг визначена у розмірі 7000 грн. Оцінивши наведені докази в сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на правничу допомогу документально підтверджені, пов`язані з розглядом цієї справи, є обґрунтованими та співмірними характеру і обсягу виконаних представником позивача робіт. При цьому представник відповідача не заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не навів доводів щодо їх неспівмірності складності справи чи фактичному обсягу наданих послуг, у зв`язку з чим підстав для зменшення таких витрат суд не вбачає. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у виді сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Outcome: approved