Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, про позбавлення батьківських прав, мотивуючи наступним. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Дитина від народження і до мобілізації [PERSON] до лав ЗСУ проживала з позивачем. Наразі дитина проживає з бабою [PERSON] , яка є матір`ю позивача. 10 листопада 2024 року [PERSON] виїхала з України, з того часу не виходить на контакт з дитиною, ніяким чином не намагається з нею звязатися, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її навчанням, станом здоровя, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Таким чином, відповідачка не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дитини, тобто покладених законом на батьків обовязків не виконує. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі відповідачки. З урахуванням зазначеного, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити з викладених у позові підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Зазначив, що висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наразі дитина проживає з бабою [PERSON] , у якої нещодавно виявлено онкологічне захворювання, зазначив, що невідомо, скільки часу ще вона зможе піклуватися про онука, надав відповідну медичну документацію. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до положень ч. 1 ст. 128 ЦПК України. Представник виконавчого комітету Миргородської міської ради Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив заяву, згідно якої просив провести судовий розгляд у його відсутність, врахувати висновок виконавчого комітету про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 29 липня 2016 року Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Полтавській області, а.с. 8). Відповідно до характеристики з місця проживання [PERSON] характеризується позитивно. Зарекомендував себе порядним, доброзичливим по відношенню до членів родини, сусідів (а.с. 9). У відповідності до інформації Державної прикордонної служби України [PERSON] перетнула державний кордон України 10 листопада 2024 року о 14 год 19 хв. в пункті пропуску Краківець, напрям виїзд (а.с. 50). В акті про фактичне проживання особи від 21 травня 2025 року № 363/03-24 зазначено, що [PERSON] проживав зі своїм малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до його мобілізації на військову службу до ЗСУ 28 листопада 2024 року (а.с. 6). В акті підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) від 21 травня 2025 року № 364/03-24 зазначено, що [PERSON] проживає разом із [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою батьків позивача, знає їх родину більше 10 років. [PERSON] рік тому виїхала за кордон і не приймає участі у вихованні сина. Від самого народження дитини її доглядом, вихованням, забезпеченням займався батько, у матері відсутня материнська відповідальність за дитину. Стосунки між матір`ю та дитиною не були близькими. [PERSON] ображала, била сина, між ними не було нормальних сімейних стосунків. Виховувати дитину позивачу допомагає його мати, оскільки [PERSON] призваний на військову службу, тому наразі дитина проживає разом із бабою та дідом. Свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] , оскільки є його сусідкою, їх діти разом ходять до школи. Рік тому [PERSON] виїхала за кордон і не займається вихованням сина. Ще коли [PERSON] та [PERSON] жили разом, вихованням більше займався батько, водив сина до школи теж він. Дитина дуже любить батька, пишається ним, про матір не згадує, не розповідає. Зараз [PERSON] призваний на військову службу і вихованням дитини займається баба з дідом, родина [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та бабою [PERSON] , пояснила суду наступне. Її син [PERSON] та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу. Стосунки між її сином та відповідачкою завжди були поганими. У [PERSON] не було материнського інстинкту, вона виховувала сина нецензурною лайкою, кричала на дитирну, ображала. В 2022 році онук прийшов до неї жити, а відповідачка виїхала до Польші. Пізніше до [PERSON] виїхав і [PERSON] з дитиною. Через певний час відповідачка повернулася до України одна, без родини. [PERSON] зателефонував і попросив, щоб [PERSON] приїхала і допомогла із вихованням, доглядом за дитиною. Потім [PERSON] із сином, онуком повернулися додому, а відповідачка через місяць знову виїхала до Польщі. Раніше онук спілкувався по телефону з матір`ю приблизно раз на місяць, а зараз не хоче спілкуватися. Батько робить усе необхідне для забезпечення життя, навчання сина. Зараз онук більш спокійний, його ніхто не ображає. Син призваний на військову службу і вихованням онука займається вона зі своїм чоловіком. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 11735, магнітно-резонансної томографії органів черевної порожнини у [PERSON] виявлені множинні метастази в м`яких тканинах, черевній порожнині (а.с. 80-83) За змістом ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі, коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та ч. 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Вирішення спору з дотриманням найкращих інтересів дитини має місце тоді, коли дитині були надані процесуальні права і гарантії, тлумачення закону здійснено на користь дитини, а також належним чином забезпечені потреби, інтереси та бажання дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав від 24 листопада 2025 року зазначено про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . До повномасштабного вторгнення рф батько працював за кордоном у Польщі. [PERSON] також кілька разів виїжджала на певний термін та поверталась. З листопада 2024 року мати виїхала за межі України на заробітки, залишивши сина проживати з бабою [PERSON] . З того часу мати не виходить на контакт з дитиною, не намагається з ним зв`язатись, не проявляє інтересу до стану здоров`я, не піклується про фізичний та психологічний стан сина, не бере жодної участі у його вихованні. Усі питання по вихованню дитини покладені на батька. Мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Миргородської міської ради 09 жовтня 2025 року була присутня баба дитини, яка підтвердила факти, викладені в позовній заяві. Додала, що [PERSON] раз на місяць телефонує до сина, пересилає кошти на оплату проживання, щоб уникнути звинувачень, що за все платить баба. 10 листопада 2025 року вдалося поспілкуватись з [PERSON] за допомогою застосунку Viber, остання повідомила, що не може піклуватися про дитину, оскільки не має коштів, житла. Вважає, що в разі настання нещасного випадку з [PERSON] дитиною зможе опікуватись баба. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного спеціалістами відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради, дитина проживає за адресою: [ADDRESS] з бабою та дідом. Для дитини створені умови для повноцінного життя та розвитку. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та враховуючи відсутність достатніх переконливих доказів винної поведінки матері, виконавчий комітет Миргородської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 79). Однак, суд вважає ці висновки необґрунтованими та невмотивованими. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Органом опіки встановлено, що дитина вже тривалий час проживає з бабою та дідом, поки батько проходить військову службу, а мати проживає за кордоном. Для дитини створені належні умови для проживання, виховання та розвитку. У вказаному висновку зазначено, що [PERSON] вважає, що в разі настання нещасного випадку з [PERSON] дитиною і надалі зможе опікуватись баба [PERSON] , тобто вона без поважних причин залишила дитину, виїхавши у 2024 році на тривалий час за кордон, і не планує повертатися та займатися вихованням сина. [PERSON] свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою. Це свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України та підтверджує відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною. Обставина перебування відповідачки за кордоном не звільняє її від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування, виховання, матеріального забезпечення. В судовому засіданні [PERSON] спростувала твердження відповідачки щодо щомісячного надсилання коштів на утримання сина, тобто орган опіки та піклування при наданні свого висновку не перевірив даний факт, не вжив заходів для його встановлення. Неуважне ставлення до перевірки фактів вплинуло на його рішення щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідачки. Це свідчить про невідповідність висновку органу опіки та піклування фактичним обставинам справи, встановленим в судовому засіданні. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, мати не виконує свої батьківські обов`язки за відсутності об`єктивних причин, які б перешкоджали цьому. Доказів на спростування наведених фактів відповідачкою суду не надано. Крім того, в матеріалах справи відсутні заперечення проти позбавлення її батьківських прав. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства. Дитина має проживати в любові та турботі, відчувати свою необхідність для батьків, повинна бути забезпечена усім необхідним для розвитку та виховання. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків відносно [PERSON] , участі в його вихованні не приймає, не турбується про здоров`я дитини, фінансової допомоги для виховання та утримання не надає, не виявляє у відношенні до нього турботи, що вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини, тому підлягає задоволенню. Одночасно суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в розмірі 1 221,20 грн.

Outcome: approved