Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, який було в подальшому уточнено, до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів фінансових послуг. В обґрунтування позову зазначено, що 29 грудня 2016 невідомими особами було здійснено ряд шахрайських операцій з банківськими картами АТ КБ «Приватбанк», та незаконно, без згоди позивачки, шахрайським способом знято грошові кошти. З картки № [NUMBER] в сумі 3676 грн. та з картки [NUMBER] 2297,32 грн. На обох картках був нульовий баланс. Кредитну картку № [NUMBER] позивачка зазначає, що не отримувала. ЇЇ було відкрито разом з пенсійною карткою [NUMBER] , без її згоди та без встановлення кредитного ліміту. 03.01.2017 року вона звернулась до відділення АТ КБ «Приватбанк» з заявою про вчинення незаконних операцій з використанням моїх карток, емітентом яких є АТ КБ «Приватбанк». Їй повідомили, що з картками проводились шахрайські операції, кінцевим отримувачем незаконно знятих коштів є [PERSON] , та що банк заблокував його рахунки та проводить перевірку. Одна з карток є кредитною, але вона цією карткою ніколи не користувалась на момент зняття коштів картка була неактивна з нульовим балансом на рахунку. Банком незрозумілим чином було встановлено кредитний лімітна неактивну кредитну картку. Наразі банком проводиться регулярне нарахування відсотків, штрафів та пені за кредитом, який вона ніколи не оформлювала та кредитними коштами ніколи не користувалась. З наданих банком виписок за картками № [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] за період з 01.12.2016 року по 01.03.2019 року вбачається, що [PERSON] неодноразово фігурує у банківських операціях, крім того з даних виписок вбачається, що кредитний ліміт мені банком на кредитні картки встановлено не було. Звертає увагу суду, що одразу після того, як їй стало відомо про незаконні дії з її банківськими картками, а про це вона дізналась коли не змогла авторизуватись в системі «Приват24», тобто у перший робочий день нового року, вона звернулась до банку з відповідною заявою. Банком не було належним чином проведено службову перевірку, не виявлено хто саме здійснював шахрайські дії. Так, невідомими особами було змінено номер телефону, прив?язаний до її банківської картки, крім того в результаті шахрайських дій частина заборгованості опинилась на рахунку картки № [NUMBER] , яка в свою чергу є дебетовою, карткою для виплат, на ній не може бути встановлено жодних кредитів або овердрафту. Інші картки були неактивні. При цьому, як вважає позивачка, банк використовує підписану нею анкету-заяву при отриманні картки для виплат для навмисного створення неіснуючих боргових зобов?язань, нарахування відсотків та вимагання грошових коштів від неї. Враховуючи викладене, позивачка просить визнати договір по кредитній картці N? [NUMBER] нікчемним; визнати договір по кредитній картці № 5168742318701137 нікчемним; визнати заборгованість по картці № [NUMBER] недійсною. Ухвалою судді Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Бутенко М.В. від 26.04.2019 року у даній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. У вересня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернулось до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості (справа № 216/5499/19). В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 15.11.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка при підписанні анкети заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідачка при укладенні договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договору виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, не здійснила в повному обсязі сплату отриманих кредитних коштів, відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, передбачених договором, у зв`язку з чим у відповідачки перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 15.08.2019 становить 41587,06 грн., з яких: 5037,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 31461,52 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 2631,38 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. штраф, (фіксована частина), 1956,53 грн. штраф (процентна складова). Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою від 28 жовтня 2019 року провадження у справі відкрито та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання. 16 березня 2020 року представником відповідача Саргсян М.Л. подано заяву про об`єднання в одне провадження даної цивільної справи з цивільною справою №216/1427/19 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів фінансових послуг, що знаходиться в провадженні судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Бутенко М.В., провадження в якій відкрито ухвалою від 26 квітня 2019 року. Ухвалою суду від 16.03.2020 року постановлено об`єднати справу №216/5499/19 (провадження №2/216/2039/20) за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та справу №216/1427/19 (провадження №2/464/1108/20) за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів фінансових послуг, що перебувають у провадженні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в одне провадження та передати на розгляд судді Бутенко М.В. відповідно до вимог ч. 8 ст. 188 ЦПК України. 20.03.2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" відповідачкою [PERSON] подано відзив. В обґрунтування заперечень зазначено, що надана банком Заява не містить жодної інформації про отриману кредитну картку та надання кредитного ліміту. Наданий банком розрахунок заборгованості не надає можливості проаналізувати рух коштів на картковому рахунку. Банком також не зазначено номер та дату видачі картки, на яку ніби-то було встановлено кредитний ліміт. Крім того, банком із зазначеного у позовній заяві розрахунку випливає, що відсотки за користування кредитом банком не нараховані, але при цьому нараховано пеню та штрафи, які перевищують суму зазначеного кредиту більш ніж на 50%, що суперечить нормам законодавства про захист прав споживачів, та порушено норму права щодо заборони подвійного притягнення особи до відповідальності за одне й те ж саме порушення, а саме нараховано одночасно пеню та штрафні санкції. Нею не укладалось жодних договорів з АТ КБ «Приватбанк» про отримання кредитних коштів у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. При цьому банк використовує підписану нею анкету-заяву при отриманні картки для виплат для навмисного створення неіснуючих боргових зобов?язань, нарахування відсотків та вимагання грошових коштів від неї. 30.10.2020 року АТ КБ «Приватбанк» долучено до матеріалів справи № 216/1427/19 докази. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2024 року, на підставі розпорядження заступника керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу № 458/24 від 20.12.2024 року, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, справу № 216/1427/19 передано для розгляду судді Чирському Г.М. Ухвалою судді від 06.01.2025 року справу №216/1427/19 прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 24.04.2025 року справу №216/1427/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів фінансових послуг та справу №216/5499/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, що перебувають у провадженні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області - прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження. Об`єднаній цивільній справі присвоєно єдиний унікальний номер № 216/1427/19 (провадження №2/216/56/25). Постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.08.2025 року закрито підготовче провадження у об`єднаній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду [PERSON] просила задовольнити її позов та відмовити в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», із зазначених вище підстав. Представник АТ КБ "Приватбанк" у письмовій заяві просив справу розглянути у свою відсутність. В останнє судове засідання сторони не з`вилися. Позивач [PERSON] надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просила задовольнити її позов та відмовити в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч 2,3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт перший частини першої статті 11 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 15.11.2013 року [PERSON] підписала заяву б/н від 15.11.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка при підписанні анкети заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до ч 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Судом встановлено, що 15.11.2013 року, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, позивач [PERSON] приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.com. На підставі вищевказаної анкети-заяви Відповідачу відкрито 18.07.2014 року картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився 31.01.2017 року до 3700,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та Випискою по рахунку. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту Відповідач отримав згідно Довідки про видані картки кредитні картки: № [NUMBER] , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № [NUMBER] , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № [NUMBER] , строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334699356, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334497074, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016. З наявної у матеріалах справи виписки про рух коштів, вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково сплачував заборгованість за договором. Відповідно до наданого банком розрахунку, з урахуванням зменшення позовних вимог, заборгованість [PERSON] за Договором №б/н від 15.11.2013 року у розмірі 6 797,51 грн. (шість тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 51 коп.), яка складається із: 5037,63 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1759,88 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ч.2 ЦК України. Як зазначає [PERSON] , 29 грудня 2016 невідомими особами було здійснено ряд шахрайських операцій з її банківськими картами АТ КБ «Приватбанк», та незаконно, без її згоди, шахрайським способом знято грошові кошти. З картки № [NUMBER] в сумі 3676 грн. та з картки № [NUMBER] - 2297,32 грн. На обох картках був нульовий баланс. Кредитну картку № [NUMBER] вона не отримувала. Її було відкрито разом з пенсійною карткою № [NUMBER] , без її згоди та без встановлення кредитного ліміту. 03.01.2017 року вона звернулась до відділення АТ КБ «Приватбанк» з заявою про вчинення незаконних операцій з використанням моїх карток, емітентом яких є АТ КБ «Приватбанк». Їй повідомили, що з картками проводились шахрайські операції, кінцевим отримувачем незаконно знятих коштів є [PERSON] , та що банк заблокував його рахунки і проводить перевірку. Предметом спору у даній справі є те, що Позивач заперечує здійснення нею 29.06.2016 року транзакції з кредитних карток 5168742334699356 та 4731217114446220 коштів на суму 5973,32 грн. АТ КБ «Приватбанк» було проведено службову перевірку, якою щодо спірних транзакцій встановлено наступне. У клієнта банку [PERSON] в Приватбанку були відкриті карткові рахунки в тому числі і кредитний. Після аналізу виписки по кредитним карткам, встановлено, що по карткам [NUMBER] та [NUMBER] усі операції по картковим рахункам клієнта відбувалися при наявності картки, фінансового номеру телефона та з коректним вводом ПІН коду картки, який був відомий лише [PERSON] , яка його встановлювала самостійно. Таким чином під час перевірки встановлено, що компрометація входу під акаунтом «Приват24» клієнта [PERSON] , сталася з вини самого клієнта. Незважаючи на те, що сам клієнт заперечує передачу інформації для входу в «Приват24» третім особам, завдяки чому їм стала доступна інформація по кредитній картці вірогідно, що сам клієнт [PERSON] , не звернувши на це уваги, самостійно перейшла на фішинговий сайт «Приват24», де ввела конфіденційну інформацію, що дало можливість шахраям провести вище зазначені операції з її карти. Отже, виходячи з того, що проведення шахрайських операцій по карткам [NUMBER] та [NUMBER] проводилося з коректним введенням номеру картки, терміну її дії та вводом CVV/CVV2 - коду, з підтвердженням коду авторизації транзакції, вина Банку в несанкціонованому списанні коштів в період часу з 30.12.2016 по 01.01.2017 року, з картки клієнтки [PERSON] , відсутня. На підставі підписаних анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, між ПриватБанком та Позивачкою склалися договірні правовідносини щодо надання банківських послуг. На підставі цих анкет-заяв Банком видавалися клієнтові кредитні картки і на час здійснення спірної операцій діяла кредитні картки за номером [NUMBER] та [NUMBER] зі встановленим кредитним лімітом, якою Позивач активно користувався. Нормативно-правове обґрунтування кредитування рахунка та використання кредитних коштів клієнтом є наступні норми права. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Відповідно до ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов?язки сторін, пов?язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні пункту 1.24 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" 30.12.2016 по 01.01.2017 Банком здійснені належним чином банківські перекази через додаток Приват24 , які не є помилковими", бо його вчинено не з вини банку та доказів провини банку Позивачкою не надано. Згідно ст. ст. 1066, 1068 Цивільного кодексу України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Банк зобов?язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Отже, на час здійснення спірних транзакцій у Банка були відсутні будь-які заяви від клієнта про блокування карток та правові підстави для нездійснення цих платежів клієнта, а тому з боку Банка не було вчинено жодних порушень. Відповідальність за здійснення 30.12.2016 по 01.01.2017 банківських операцій з переказу коштів та оплати послуг повністю покладається на Позивача. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 6 розділу VI „Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками" затвердженої Постановою Правління НБУ від 05.11.2014 р. N? 705 „Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", то користувач зобов?язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов?язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов?язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов?язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача песе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Як слідує з обставин справи, спірні операції, здійснені з 30.12.2016 по 01.01.2017, а Позивач звернулася до ПриватБанку лише 03.01.2017 по факту шахрайських дій, які відбулися 30.12.2016 по 01.01.2017 року. А до поліції взагалі позивач вирішила звернутися аж через пів року після вчинення щодо неї на її думку шахрайських дій. Вищевказаними нормами права чітко та однозначно розмежовані часові межі відповідальності сторін за відшкодування збитків від здійснення спірних операцій. Банк несе відповідальність за збитки клієнта від можливих шахрайських дії за банківські операції, які вчинені лише ПІСЛЯ повідомлення клієнта про необхідність блокування карток чи про втрату карток, а не до цього. У Постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 р. у справі № 712/9107/18 (провадження N? 61-9877св19) зазначаються правові висновки щодо провини в подібних ситуаціях саме Позивача/клієнта через його власну недбалість та бездіяльність по захисту власних персональних даних (номери карток та ПІН-кодів) та власного мобільного фінансового телефону, що надало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток ПриватБанка клієнта в системі „Приват24", а тому клієнт повинен нести відповідальність за свої власні дії. Пунктом 14.12 ст. 14 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" зазначено, що користувач зобов?язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Таким чином, у цьому випадку та у цій справі ризик збитків від здійснення 30.12.2016 по 01.01.2017 р. транзакції несе повністю позивач [PERSON] . Крім, того було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42017041750000097 від 14.07.2017 року, в рамках якого [PERSON] була потерпілою особою. Постановою слідчого Пеклун Р.О. слідчого відділу Криворізького ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 03.07.2019 року кримінальне провадження № 42017041750000097 від 14.07.2017 року закрито у зв`язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правовопрушення. Вказана постанова не оскаржувалася та є чинною. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України). За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України). Як визначено у ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги», користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; Відповідно до ч. 20 ст. 38 вказаного Закону, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629 св 18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323 св 18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877 св 19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544 св 19), від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16-ц (провадження № 61-10242 св 20), від 17 грудня 2021 року у справі № 263/3704/19 (провадження № 61-1799 св 21), від 13 червня 2022 року у справі № 587/586/21(провадження № 61-19319 св 21). Таким чином твердження [PERSON] ґрунтуються на припущеннях та судом до уваги не приймаються. Так, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених судом обставин, суд виходить з відсутності вини АТ КБ «Приватбанк» у перерахуванні грошових коштів з карткового рахунку [PERSON] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Верховний Суд у Постанові Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23), зазначив, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Суд, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов висновку про те, що АТ КБ «Приватбанк» належними та допустимими доказами підтверджено, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку. При цьому, банком заперечувався факт того, що перекази були ініційовані не позивачем, а іншими невстановленими особами шляхом застосування шахрайських методів, тобто кошти списано унаслідок шахрайських дій невстановлених осіб. Крім того, кримінальне провадження за фактом викрадення грошових коштів з карткового рахунку [PERSON] було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення та за заявою [PERSON] про закриття кримінального провадження, а також відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] , що є підставою для відмови у позові останньої. Інші доводи, викладені сторонами висновків суду не спростовують. Отже, вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зменшених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із [PERSON] , заборгованості за простроченим тілом кредиту за Договором №б/н від 15.11.2013 року у розмірі 5037,63 грн. В той же час, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути заборгованість за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1759,88 грн. В обґрунтування вимоги в частині стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання позивачем зазначено, що Умовами визначена відповідальність за порушення строків виконання грошового зобов`язання клієнтом за Договором. Також зазначено правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 30.01.2019 року по справі № 922/175/18. Отже за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є відсотками за кредитом чи неустойкою, адже за своєю суттю це відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Верховний Суд також зробив висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1759,88 грн., тому вимоги позову в цій частині також є належним чином обґрунтовані. Крім того, суд констатує, що задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] , витрати по сплаті судового збору, які понесла [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» не відшкодовуються.

Outcome: approved