Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачка [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , відомості про батька яких записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. На підставі заяви [PERSON] та акту про факт передачі дитини останні перебувають на повному державному забезпеченні в КЗ «Маріупольський міський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку» Маріупольської міської ради, який згодом змінив назву на КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради. Згідно особистої заяви матері [PERSON] та з її слів встановлено, що документи, які засвідчують особу та особу дітей відсутні та ніколи не оформлювались. З початком повномасштабного вторгнення рф у м.Маріуполь вихованців центру було терміново евакуйовано на відносно безпечну територію України, а згодом в Швейцарську конфедерацію, де вони перебувають по теперішній час, у т.ч. і неповнолітня [PERSON] , [INFO] та малолітній [PERSON] , [INFO] . За весь час перебування дітей у закладі відповідачка не здійснювала жодних заходів щодо повернення дітей, самоусунулась від їх виховання, не піклувалась про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, не проявляла бажання побачитись з ними. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання останніх в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, перераховуючи їх на розрахунковий рахунок КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради. Рішенням Вищої ради правосуддя від 29.08.2024 року змінено територіальну підсудність судових справ Селидівського міського суду Донецької області шляхом їх передачі до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) з 02.09.2024 року. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 23.06.2025 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 08.07.2025 року цивільну справу було передано за підсудністю до Центрального районного суду міста Дніпра. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 18.08.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 20.10.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Відповідачка за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, явку представника не забезпечила, про поважність причин неявки не повідомила, відзиву на позов не надала. Третьою особою - Комунальним закладом «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради, було надано письмові пояснення, в яких останній просив проводити розгляд справи без участі представника закладу та зазначено про підтримання позову. Враховуючи неодноразову неявку відповідачки, ненадання нею відзиву на позов та думку представника позивача, судом у відповідності до положень ст.ст.223,280,281 ЦПК України, було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першо-основою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Частиною 1 ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до правових наслідків згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. Як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи відповідачка [PERSON] , [INFO] , є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , відомості про батька яких записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. На підставі заяви [PERSON] , актів про факт передачі дитини та наказів неповнолітню [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , було зараховано до КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради, де останні перебувають на повному державному забезпеченні з 05.03.2020 року по теперішній час. Також з матеріалів справи вбачається, що після початку повномасштабного вторгнення рф вихованців центру було терміново евакуйовано на іншу територію України, а згодом в Швейцарську конфедерацію, де вони перебувають по теперішній час, у т.ч. і неповнолітня [PERSON] , [INFO] та малолітній [PERSON] , [INFO] . Згідно позовної заяви, письмових пояснень КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради вбачається та не спростовано відповідачкою, що з часу влаштування її дітей до закладу, остання не здійснювала жодних заходів щодо повернення дітей, самоусунулась від їх виховання, не піклувалась про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, не проявляла бажання побачитись з ними. Стосовно відсутності висновку органу опіки та піклування в порядку ст.19 СК України, суд враховує, що згідно доводів позовної заяви комісія з питань захисту прав дитини при Маріукпольській міській раді через окупацію м.Маріуполя не функціонує. Діти перебувають на повному державному утриманні в КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради, який відповідно до ст.66 ЦК України фактично виконує функції опікуна та піклувальника над дітьми, разом із вихованцями на теперішній час перебуває у Швейцарській конфедерації та підтримав заявлений міською радою позов. За вказаних обставин, а також враховуючи, що висновок органу опіки та піклування, який не є обов`язковим для суду та має оцінюватись в сукупності з іншими доказами, відсутність відповідного висновку не є безумовною підставою для відмови у позові про позбавлення батьківських прав за ініціативою міської ради; за умови доведеності факт зловживання батьком чи матір`ю своїми обов`язками. Досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про те, що з березня 2020 року та по теперішній час, тобто на протязі більше п?яти років, відповідачка не спілкується з дітьми ані особисто, шляхом зустрічей, ані через засоби зв`язку, не цікавиться їх життям, навчанням, інтересами, станом здоров`я; не вживала заходів щодо повернення дітей. Вказані обставини дають достатні підстави вважати, що відповідачка умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо нехтує останніми, що має постійний характер та продовжується на протязі тривалого часу. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, обгрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, необхідність задоволення позову в цій частині. Частинами 1,2 ст.166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Частиною 1 ст.191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд враховує, що згідно наведених вище положень ст.166 СК України позбавлення батьківських прав не звільняє відповідачу від обов`язку щодо утримання дітей, приймає до уваги відсутності відомостей, які б свідчили про незадовільний матеріальний стан та давали підстави для звільнення відповідачки від обов`язку сплачувати аліменти. В звязку з цим, суд приходить до виснвоку про необхідність задоволення і позовних вимог про стягнення аліментів. В предявленому позові позивач прросив стягнути з відповідачки аліменти на утримання двох дітей в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідачки на кожну дитину, що загалом становить частину від розмірі заробітку (доходу). При цьому, суд враховує, що згідно наведених вище положень ч.2 ст.183 СК України аліменти на двох і більше дітей, визначаються судом в єдиній частці від заробітку (доходу) матері, батька. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в єдиній частці в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 19.06.2025 року (дня пред`явлення позову) та до досягнення дітьми повноліття. Перерахування аліментів на утримання дітей здійснювати на розрахунковий рахунок закладу за місцем їх утримання, а саме: на розрахунковий рахунок Комунального закладу «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Крила надії» Маріупольської міської ради (код ЄДРПОУ 30076571). Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 4844 грн. 80 коп. (по 2422 грн. 40 коп. за кожну із двох задоволених позовних вимог). На підставі викладеного та

Outcome: partial