Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Посилалася на те, що з 02.03.2011 року по 08.05.2024 року вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.04.2024 року шлюб було розірвано У шлюбі народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що неповнолітні доньки проживають з позивачкою та повністю перебувають на її утриманні. Батько жодної участі у вихованні дітей не приймає. ЇЇ рівень матеріального стану не є достатнім для того, щоб належним чином та в належний спосіб утримувати, забезпечувати відповідним харчуванням їхніх спільних неповнолітніх дітей. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не було досягнуто, а тому змушена звернутися до суду. Тому просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації та місце проживання - [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 24.09.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява в якій позов підтримав, та просив розглянути справу без їхньої участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав, про час розгляду справи був належним чином повідомлений. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 02.03.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб. 08.05.2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб було розірвано (а.с. 7-9) Від шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтвах про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частинами першою та другою\~статті 141 СК України\~визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою\~статті 150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку аліменти повинні бути визначені у частці від доходу батька. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовились про інше. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Як було встановлено судом, неповнолітні діти проживають разом із матір`ю. Вказана обставина відповідачем будь-якими доказами спростована не була. Доказів працевлаштування відповідача та одержання ним доходів суду надано не було. Відповідно частиною другою статті 182 СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дитини. З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, відсутність у відповідача на утриманні інших осіб, обов`язок позивачки по утриманню дитини, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] в розмірі 3000 (три тисячі) грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.09.2025 року і до повноліття дитини та [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 3000 (три тисячі) грн. але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.09.2025 року і до повноліття дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову про стягнення аліментів та в зв`язку із тим, що за даною категорією справи позивачка була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн за вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей.

Outcome: partial