Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - ФОП [PERSON] ) про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та ФОП [PERSON] 25 травня 2020 року був укладений строковий трудовий договір № 1 на строк до 25.05.2021. За цим договором позивача було прийнято на роботу на посаду начальника виробництва м`яких меблів. Пунктом 4.1 договору передбачено, що за виконання посадових обов`язків, передбачених у Додатку до цього договору, встановлюється посадовий оклад у розмірі 1000,00 доларів США (у гривневому еквіваленті) протягом трьох місяців та 1500,00 доларів США (у гривневому еквіваленті) щомісяця. У зв`язку з тим, що роботодавцем - ФОП [PERSON] , у порушення вимог п. 2.1.1 Договору не виплачено заробітну плату, що є порушенням законодавства про працю та невиконанням умов трудового договору, позивач 27.01.2021 звернувся до ФОП [PERSON] з письмовою заявою про розірвання строкового трудового договору з 01.02.2021. У заяві також просив провести з ним повний розрахунок по заробітній платі, яку не отримував за увесь період роботи, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку. Станом на час звернення до суду з позовом заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку йому не виплачені, у зв`язку з чим позивач просить розірвати з 01.02.2021 строковий трудовий договір № 1 від 25.05.2020, укладений між ним та ФОП [PERSON] ; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у гривневому еквіваленті станом на 24.03.2021 у розмірі 309 497,00 грн. Ухвалою судді від 05.04.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду по суті. 18.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначив, що відповідач не підписувала і не укладала строковий трудовий договір № 1 від 25.05.2020. Позивач не надав доказів того, що він був допущений до роботи на підставі відповідного наказу чи розпорядження власника і що він був ознайомлений з цим документом, доказів того, що при укладенні трудового договору позивач надав роботодавцю трудову книжку, а також, що фактично трудова книжка знаходиться у відповідача, оскільки однією з позовних вимог є розірвання строкового трудового договору. Відповідач ніколи не уповноважувала будь-яким чином інших осіб, у тому числі [PERSON] , прізвище якої зазначено у договорі, на підписання з позивачем строкового трудового договору. З позовної заяви неможливо встановити правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості по заробітній платі, оскільки не зрозумілі дати, з яких, відповідно до умов договору, відповідач повинна була сплачувати відповідні суми, а саме: коли 1000,00 доларів США, а коли 1500,00 доларів США у гривневому еквіваленті. Не дотримана форма строкового трудового договору, оскільки відсутні ідентифікуючі дані роботодавця: адреса, ідентифікаційний код, що також викликає сумніви у тому, що договір був укладений сторонами, які у ньому зазначені. 27.05.2021 до суду позивачем подана відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що підтвердити факт виконання ним роботи можуть свідки, розрахунок заборгованості по заробітній платі ним зроблений на підставі трудового договору. Ухвалою від 08.06.2021, занесеною до протоколу судового засідання, судом поставлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 09.06.2021 до суду подано заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача наполягав на тому, що відповідач не підписувала з позивачем жодних трудових договорів, у тому числі строкового трудового договору № 1 від 25.05.2020. Ухвалою суду від 06.09.2021 у справі призначено комплексну судову експертизу (судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи виконано підпис у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] , у графі «Роботодавець» після реквізитів «ФОП [PERSON] (підпис, М.П. ) від імені фізичної особи-підприємця [PERSON] безпосередньо самою [PERSON] чи іншою особою; яким способом нанесений відтиск печатки у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] , у графі «Роботодавець» після реквізитів «ФОП [PERSON] (підпис, М.П.); яка послідовність нанесення реквізитів у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] (підпису, відбитку печатки, друкованого тексту); провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. 26.10.2021 до Оболонського районного суду м. Києва надійшло клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення комплексної судової експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 21.12.2021 частково задоволено клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів для проведення комплексної судової експертизи (судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів); матеріали цивільної справи направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 10.11.2022 до Оболонського районного суду м. Києва з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернуто ухвалу суду від 06.09.2021 про призначення комплексної судової експертизи без виконання разом з матеріалами справи у зв`язку з несплатою за проведення експертизи. Ухвалою суду від 21.11.2022 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 30.08.2023 повторно направлено на виконання ухвалу суду від 06.09.2021 про призначення комплексної судової експертизи в частині проведення судової почеркознавчої експертизи. Провадження у справі зупинене. 28.12.2023 до суду надійшов висновок експерта № 23884/23-32 від 14.12.2023 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою від 02.01.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 08.02.2024 у справі призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса», на вирішення яких поставлено наступне питання: чи виконано підпис у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] , у графі «Роботодавець» після реквізитів «ФОП [PERSON] (підпис, М.П. ) від імені фізичної особи-підприємця [PERSON] безпосередньо самою [PERSON] . Провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. 18.04.2024 до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, у зв`язку з чим ухвалою судді від 23.04.2024 поновлено провадження у справі. Ухвалою від 25.06.2024 відмовлено у задоволенні клопотання експерта Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса» Буняченко Г. вих. № 332/16/324-16-24-21/24 від 09.04.2024. Повторно направлено на виконання ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08.02.2024 про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. 24.07.2024 на адресу Оболонського районного суду м. Києва надійшло повідомлення експерта Буняченко Г.В. № 357 від 18.06.2024 про неможливість надання висновку. 29.07.2024 до суду надійшло клопотання експерта Дробишевої О.С. про надання додаткових матеріалів, зразків, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи, разом з матеріалами справи. Ухвалою судді від 02.08.2024 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 11.10.2024 клопотання судового експерта Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» Дробишевої О.С. № 774 від 24.07.2024 задоволено частково; питання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 08.02.2024 викладено у наступній редакції: чи виконано підпис у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] , у графі «Роботодавець» після реквізитів «ФОП [PERSON] » [PERSON] . 03.02.2025 до суду надійшов висновок експерта № 1159 за результатами проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою судді від 12.02.2025 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 28.03.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав, зазначив, що з метою працевлаштування розмістив оголошення в мережі Інтернет і йому зателефонувала [PERSON] . Потім відбулася зустріч в офісі, де ними 25.05.2020 був підписаний строковий трудовий договір. На зустрічі були присутні [PERSON] та [PERSON] . Договір вже був надрукований в двох екземплярах і він підписав обидва. Також він бачив, що один з примірників договору підписала [PERSON] , а другий, ймовірно, підписала [PERSON] , і саме цей примірник був наданий йому, тому за результатами почеркознавчої експертизи встановлено, що на наданому ним суду примірнику строкового трудового договору міститься підпис не [PERSON] . Про це він не зазначав у позові, оскільки не здогадувався на той час, що [PERSON] підписала не обидва примірники договору. [PERSON] поставила печатки на обох примірниках. Під час особистої бесіди вони з [PERSON] домовилися, що будуть працювати як партнери та прибуток від діяльності по виробництву та продажу м`яких меблів буде поділений між ними порівну. Він мав забезпечити виробництво матеріалами, знайти працівників, а [PERSON] - обладнанням, на якому виготовляти меблі. Чи знала про цю домовленість [PERSON] - йому не відомо. Для виробництва меблів він особисто знайшов наступних працівників: [PERSON] - швачку, [PERSON] - конструктора-технолога, [PERSON] та [PERSON] - оббивальників меблів. З [PERSON] він був знайомий з попереднього місця роботи. У липні 2020 року цех, що знаходився за адресою: [ADDRESS] , запрацював, виготовляли одне ліжко і одну м`яку панель у три дні, усього станом на грудень 2020 року виконали 24 замовлення, також займалися монтажом меблів на місці, працювали під торговою маркою Lusori. Частково оплату за матеріали він здійснював за кошти, що платили клієнти. З працівниками він розраховувався готівкою, які працювали неофіційно. У разі отримання прибутку мали поділити його з [PERSON] порівну, а строковий трудовий договір був своєрідною гарантією того, що йому все одно за роботу виплатять кошти, передбачені договором, навіть, якщо прибутку не буде. У грудні 2020 року [PERSON] виплатила кошти усім працівникам, що працювали разом з ним на виробництві, окрім нього, посилаючись на те, що він не виконав поставлені йому завдання, не розробив нові ескізи. Після цього він забрав свої речі та пішов, не отримавши жодної оплати за свою роботу. У грудні 2020 року з усіма, хто працював з ним на виробництві, відповідач офіційно оформила трудові відносини. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, зазначила, що позивач до останнього був упевнений, що саме [PERSON] підписала з ним строковий трудовий договір. Проте, поставлена на договорі печатка, належить ФОП [PERSON] і остання не могла пояснити, де ця печатка зараз, до правоохоронних органів про її викрадення відповідач не зверталася. Сторони перебували у трудових відносинах, що можуть підтвердити свідки, які працювали разом з [PERSON] у відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перебування з ФОП [PERSON] у трудових відносинах, оскільки строковий трудовий договір, на який він посилається, обгрунтовуючи позовні вимоги, є підробленим, підпис на ньому у графі «Роботодавець» виконаний не [PERSON] . У договорі також зазначено, що ФОП [PERSON] діє на підставі статуту, проте ФОП [PERSON] не має статуту. Печатка була втрачена, до поліції про її викрадення відповідач не зверталася, проте має намір це зробити після ухвалення рішення за результатами розгляду даної справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з огляду на те, що між нею та позивачем ніколи не існувало трудових відносин, строковий трудовий договір № 1 від 25.05.2020 вона не підписувала, жодних осіб на підписання будь-яких договорів не уповноважувала. Пояснила, що печатка на договорі схожа на ту, яку вона раніше використовувала у своїй діяльності, проте печатка була нею втрачена. За яких саме умов та коли втрачена - вона не пам`ятає. Можливо вона була викрадена у цеху, проте до поліції з цього приводу вона не зверталася. Після втрати печатки вона більше не використовувала у своїй діяльності печатку. Станом на травень 2020 року вона працювала у [PERSON] на посаді менеджера з продажу вже приблизно десять років та одночасно була зареєстрована як фізична особа-підприємець. У грудні 2020 року вона вирішила зайнятися виробництвом меблів, орендувавши у [PERSON] обладнання. Працівники, з якими вона у грудні 2020 року уклала трудові договори, до цього працювали на [PERSON] . Вона почала виготовляти меблі, а [PERSON] їх реалізовувати. До березня 2021 року вона одночасно працювала як ФОП та обіймала посаду менеджера з продажу у ФОП [PERSON] . У кінці березня 2021 року вона звільнила усіх працівників та припинила виробництво меблів, продовживши працювати менеджером у [PERSON] . З позивачем [PERSON] вона знайома, неодноразово бачила його на виробництві у цеху за адресою: [ADDRESS] , проте на роботу його не наймала, ніяких завдань не давала, можливо він і працював монтажником меблів, проте не вона залучала його до роботи. Торговельна марка Lusori зареєстрована на ім`я [PERSON] , а вона була лише найманим працівником. Які стосунки були між [PERSON] та [PERSON] їй не відомо, як і того, на якій підставі він використовував обладнання у виробничому цеху за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час вона звільнилася з посади менеджера з продажу у ФОП [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що за оголошенням в інтернеті у вересні 2020 року зустрілася з [PERSON] з приводу працевлаштування і вже через тиждень вийшла на роботу швачкою у цех, розташований за адресою: [ADDRESS] , який виготовляв м`які меблі. Працювала вона як і інші - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неофіційно до грудня 2020 року. [PERSON] був начальником виробництва. Чи був він працевлаштований офіційно - їй не відомо. Обладнання в цех закупав [PERSON] , проте за чиї кошти - вона також не знає. Зі слів позивача їй було відомо про те, що обладнання, на якому вони виготовляли меблі, належить [PERSON] . Приблизно за тиждень до Нового 2021 року між [PERSON] та [PERSON] стався конфлікт з приводу невиплати йому заробітної плати і [PERSON] хотіли звільнити, при цьому усім, хто працював у цеху, заробітна плата була виплачена готівкою. Після конфлікту позивач пішов, а з ними ФОП [PERSON] уклала трудові договори, зокрема свідка було прийнято на роботу на посаду швачки-закрійниці, з якої вона звільнилася напередодні війни, працювали під торговельною маркою Lusori. З грудня 2020 року до вересня 2021 року заробітну плату отримувала від ФОП [PERSON] . Суд, вислухавши сторони, представників сторін, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу дострокового розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника (позивача) з підстав порушення роботодавцем (відповідачем) законодавства про працю в частині виплати заробітної плати та умов трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі та заперечення відповідачем факту існування між нею та позивачем трудових відносин. Тобто, першочерговим у даній справі є встановлення факту перебування сторін у трудових відносинах та оформлення трудових правовідносин. Конституцією України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст.43). Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ст. 2 КЗпП України). Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. З огляду на ці положення позивач повинен був, окрім підписання строкового трудового договору, дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття його на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, документ про освіту, кваліфікацію тощо. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Згідно з пунктами 1.1, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Усі записи в трудовій книжці, зокрема, про прийняття на роботу, вносяться власником або уповноваженим органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що між ним та відповідачем 25.05.2020 був укладений строковий трудовий договір № 1 на строк до 25.05.2021, у якому був визначений його посадовий оклад та за яким він працював у відповідача на посаді начальника виробництва м`яких меблів. Проте, відповідачем порушено трудовий договір в частині виплати заробітної плати, у зв`язку з чим договір підлягає розірванню, а з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з 25 травня 2020 року по січень 2021 року включно у розмірі 309 497,00 грн. Заперечуючи проти позову відповідач наполягала на тому, що вказаний строковий трудовий договір не підписувала, трудових відносин між нею та позивачем ніколи не існувало. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис сторони у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення такої сторони. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених нею цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Разом з тим, згідно з висновком судового експерта Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» № 1159 від 23.01.2025 за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи підпис у Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року у графі «Роботодавець» після реквізитів «ФОП [PERSON] » виконано не [PERSON] , а іншою особою. Вказаний висновок є повним і обґрунтованим, відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України та не викликає сумнівів у його правильності. Таким чином, вказаним висновком судового експерта спростовано твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] підписувала Строковий трудовий договір № 1 від 25 травня 2020 року, а отже погоджувала його істотні умови. Таким чином, вказаний трудовий договір є неукладеним. Судом при цьому враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верхового Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17. Проставлення на Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року печатки з реквізитами відповідача, враховуючи встановлений факт того, що остання договір не підписувала, не може сам по собі свідчити про факт укладення між сторонами вказаного договору. Печатка лише додатково підтверджує законність походження документа і діяльності організації, товариства тощо. Крім того, під час розгляду справи достовірно не встановлено, що на Строковому трудовому договорі № 1 від 25 травня 2020 року міститься відтиск саме тієї печатки, яка використовувалася відповідачем до того, як була нею втрачена, як неодноразово повідомляла відповідач у судових засіданнях, як і факт її підроблення. Не спростовано стороною позивача і твердження відповідача про втрату печатки, оскільки не надано письмових доказів на підтвердження фактів її використання після 25.05.2020. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Встановивши, що відповідач [PERSON] не підписувала строковий трудовий договір, на який посилається позивач, доводячи перед судом факт існування між ним та відповідачем трудових відносин у період з 25 травня 2020 року по січень 2021 року включно та обов`язок відповідача виплатити йому заробітну плату за вказаний період, розмір якої визначений вказаним трудовим договором, суд враховує також те, що у Строковому трудовому договорі № 1 від 25.05.2020 зазначено, що ФОП [PERSON] діє в особі [PERSON] , яка визначена як роботодавець, проте позивачем не заявлялося клопотання про залучення вказаної особи до участі у справі у якості співвідповідача або клопотання про заміну відповідача на належного, у той час, як вказане право належить виключно позивачу. Одночасно з цим, позивач пояснював, що на підписанні договору разом з [PERSON] була також присутня [PERSON] і саме з останньою у нього були певні домовленості з приводу організації виробництва та розподілу прибутку за результатами спільної діяльності по виробництву меблів. Також позивачем в обгрунтування заявлених позовних вимог надано фотознімки зі сторінки Lusori у соціальній мережі Фейсбук (Facebook), на яких зображені він разом з [PERSON] під час монтажу меблів у замовника у футболках з логотипом даної торгової марки. Разом з тим, з відкритих джерел у мережі Інтернет за посиланням [INFO] встановлено, що торговельна марка Lusori належить [PERSON] (номер свідоцтва [NUMBER] ; дата реєстрації знаку 24.02.2021; дата подання заявки 27.03.2019). Позивачем не надано доказів здійснення спільної підприємницької діяльності ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] або використання ФОП [PERSON] у своїй діяльності торговельної марки Lusori, власником якої є [PERSON] . Також позивачем не спростовано тверджень відповідача про те, що остання працювала у ФОП [PERSON] на посаді менеджера з продажу, а виробництво м`яких меблів розпочала лише у грудні 2020 року, уклавши трудові договори з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час оцінки показань свідка [PERSON] суд встановив лише те, що остання працювала разом з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у цеху по виробництву м`яких меблів за адресою: [ADDRESS] , проте працювала неофіційно, отримуючи заробітну плату готівкою від позивача і лише після укладення у грудні 2020 року трудового договору з ФОП [PERSON] була офіційно працевлаштована та заробітну плату їй виплачувала відповідач. Щодо працевлаштування [PERSON] свідку нічого не відомо, як і того, чи укладав він з ФОП [PERSON] трудовий договір, кому належало обладнання, на якому вони працювали, та хто був орендарем приміщення, де розташовувався цех. Таким чином, показання вказаного свідка не доводять факту перебування позивача у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у зазначений у позові період. Щодо наданих стороною позивача копій протоколів допиту свідків [PERSON] від 11.04.2023 та [PERSON] від 13.06.2023 з матеріалів кримінального провадження № 12023105050000365 від 25.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, які є матеріалами досудового розслідування, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Верховний Суд неодноразово зазначав, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі №905/902/20, постанови Верховного Суду від 31.05.2022 у справі №904/3242/18, від 07.06.2022 у справі №922/605/15, від 05.07.2022 у справі №904/3866/21). Порядок ознайомлення з матеріалами досудового розслідування до його завершення передбачений ст. 221 КПК України; таке ознайомлення може бути забезпечене лише слідчим, дізнавачем, прокурором за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування особа, що його здійснює, має право робити необхідні виписки та копії (ч.2 ст.221 КПК України). Разом з тим, відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом. Отже, стаття 222 КПК України встановлює недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування без отримання дозволу. Стороною позивача, як правильно зазначив представник відповідача у судовому засіданні, не наданий дозвіл дізнавача або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023105050000365 від 25.03.2023 (зокрема, на використання копій матеріалів кримінального провадження у даній цивільній справі) або інші відомості, що свідчили б про однозначне надання такої згоди та обсяг відомостей, що можуть бути розголошені. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що вказані копії протоколів допитів свідків не є допустимими доказами у справі як такі, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому не можуть бути покладені в основу рішення суду. Окрім того, [PERSON] була допитана судом як свідок під час розгляду даної цивільної справи і її показанням судом надано оцінку згідно з вимогами ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховним Судом у постановах від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц, від 24 листопада 2021 року у справі №361/3422/19, від 16 червня 2022 року у справі № 638/16444/19 викладено правові висновки про те, що суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. З огляду на ці положення позивач [PERSON] повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, документ про освіту, трудову книжку тощо. За трудовим договором працівника приймають на роботу, включену до штату підприємства для виконання певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, штатним розкладом. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] складав заяву на ім`я ФОП [PERSON] про прийняття його на роботу з 25.05.2020, надавав відповідачу трудову книжку, отримував наказ про прийняття на роботу, як передбачено строковим трудовим договором у п. 1.7, ознайомлювався з посадовими обов`язками. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів виконання ним посадових обов`язків начальника виробництва м`яких меблів у ФОП [PERSON] , як то: договорів на придбання матеріалів, з яких виготовлялися меблі, актів приймання товарів або робіт, накладних тощо, оскільки, як стверджує позивач, саме він, працюючи у ФОП [PERSON] начальником виробництва, займався придбанням матеріалів, з яких виготовлялися меблі, а також монтажем меблів на місці у замовників. Більше того, у строковому трудовому договорі № 1 від 25.05.2020 взагалі не визначено конкретних обов`язків [PERSON] як начальника виробництва. У договорі зазначено про те, що посадові обов`язки передбачені додатком до договору, проте вказаний додаток позивачем не наданий. Отже, суд позбавлений можливості встановити, що саме входило в посадові обов`язки позивача як начальника виробництва. Таким чином, судом також не встановлено виконання позивачем трудових функцій у відповідача, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку відподача, забезпечення останньою позивачу умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення між ним та ФОП [PERSON] 25.05.2020 строкового трудового договору № 1 та факт перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у період з 25.05.2020 по 31.01.2021. Недоведеність факту укладення трудового договору між сторонами та факту існування трудових відносин унеможливлює задоволення позовних вимог про розірвання договору з підстав порушення роботодавцем вимог трудового законодавства в частині виплати заробітної плати та стягнення заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed