Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Руденко Наталія Юріївна про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визначення додаткового строку прийняття спадщини та про стягнення витрат на похорона. Позовні вимоги обґрунтував тим, що є рідним батьком [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживаючи з ним в [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно двокімнатна квартира [ADDRESS] . Похоронами єдиного сина займався позивач і поніс на це витрати. Відповідачами є рідні діти [PERSON] , які матеріально не понесли витрат на поховання батька. У зв`язку з тяжкістю утрати єдиного сина та спадкоємця, а також у зв`язку з наявністю у позивача тяжкої хвороби та знаходження на лікуванні, він не міг на протязі 6 місяців подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, хоча звертався до приватного нотаріуса Н. Руденко, яка, як він зрозумів, пояснила, щоб він звертався до неї через 6 місяців. Померлий [PERSON] постійно проживав у будинку позивача за адресою: [ADDRESS] , так як хворів і не мав сім`ї більше 4-х років. 30.08.2023 приватний нотаріус Руденко Н.Ю. винесла постанову, якою відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, тобто у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з пропуском 6-місячного строку для прийняття спадщини та не наданням доказів постійного проживання разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини. Крім того, позивач поніс витрати на поховання сина на загальну суму 17490,80 грн., які частково мають бути йому відшкодовані спадкоємцями [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , а саме по 5830,26 грн. кожною. Просив встановити факт постійного проживання із рідним сином [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; визначити додатковий строк прийняття спадщини після смерті [INFO] рідного сина [PERSON] у два місяці; стягнути на його користь з [PERSON] та [PERSON] , яка є рідною матір`ю дочки померлого [PERSON] , по 5830 грн. 26 коп. з кожної витрат на поховання спадкодавця, судові витрати по 1610 грн. 40 коп. з кожної та за надання правової допомоги адвокатом по 15 тисяч грн. з кожної. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18.09.2023року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд у порядку загального позовного провадження. 20.12.2023 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вона не визнає та просить відмовити у задоволенні позову із наступних підстав. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2023 року м. Полтави закрито підготовче судове засідання по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підствердження факту постійного проживання із спадкожавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. [PERSON] періодично відвідував свого батька [PERSON] , іноді гостював у нього протягом певного часу, однак не проживав із ним постійно, а жив за своїм зареєстрованим місцем проживання [ADDRESS] . Факт смерті [PERSON] в будинку свого батька не може свідчити про те, що він там постійно проживав. Надана до матеріалів справи копію договору оренди житлового приміщення від 01.12.2018 року не є належним і допустимим доказом того, що [PERSON] постійно проживав разом із своїм батьком. У правових нормах ч. 1 ст. 1269, ч.1 статті 1270 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. У п.24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. ст. 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 по справі № 345/3960/17 вказав, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Крім того, визначив, що безпідставне надання додаткового строку на прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елементу верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину. Отже, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини те, що позивач «неправильно зрозумів нотаріуса». Окрім того, необхідно зауважити, що лікування позивача було короткотривалим і лише на початку 6 місячного строку, визначеного законом на прийняття спадщини, що не може бути визнано об`єктивною перешкодою, яка впродовж строку для прийняття спадщини створювала йому непереборні, істотні труднощі для прийняття спадщини. Причому, заява про прийняття спадщини могла бути направлена до нотаріуса за допомогою засобів поштового зв`язку (постанова Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі №709/769/19). Окрім того, звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] заявляє дві взаємовиключні позовні вимоги щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, які не можуть бути задоволені одночасно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 року під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що вимога про стягнення зі спадкоємців витрат на поминальний обід не може бути задоволена, оскільки зазначені витрати не підлягають відшкодуванню згідно з вимогами закону. Копія накладної №101 не може бути визнана належним і допустимим доказом, оскільки не є розрахунковим документом встановленої форми та змісту відповідно до вимог Закону України «Про застосування рєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06.07.1995, і ніяким чином не підтверджує здійснення позивачем оплати послуг. Копія рахунку-замовлення №007627 від 20.01.2023 на суму 4601,50 грн. не є підтвердженням понесених позивачем витрат на вказану суму. 11 грудня 2023 року до суду надійшов відзив законного представника малолітньої [PERSON] [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вона не визнає та просить відмовити у задоволенні позову із наступних підстав. Позовна заява містить дві вимоги, які не можуть бути задоволенні одночасно ( встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини і визначення додаткового строку для прийняття спадщини) , оскільки задоволення однієї з них робить непотрібним задоволення іншої. Пропущений позивачем строк для подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини не підлягає поновленню, оскільки суду не надано достатніх та належних доказів на підтвердження поважності пропуску зазначеного строку. У постанові Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008р.и «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Зазначені у позові захворювання: кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст., поширений остеохондроз хребта, приймання ліків на протязі 10 днів та наявність глухоти, не можуть вважатися такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Позивач також не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Померлий [PERSON] дійсно часто бував в будинку у свого батька [PERSON] , інколи тривалий період. Але, це було періодично і ніяким чином не вказує на постійне ( не менше одного року) спільне проживання спадкодавця з батьком в будинку останнього. Влітку 2022 року [PERSON] приїздила до м. Полтави і померлий [PERSON] запрошував мене до себе у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ніякі квартиранти у квартирі не проживали. У квартирі знаходилися лише речі [PERSON] , і сам він нічого не говорив про те, що здає квартиру квартирантам. Вся обстановка вказувала на те, що [PERSON] живе саме в цій квартирі, без сторонніх осіб. Він також розказував про батька, їх взаємовідносини, що він відвідує його. Але він нічого не говорив, що постійно проживає десь за іншою адресою, в тому числі, у будинку батька. Посилання позивача на довідку Полтавського РУП про розшук [PERSON] щодо адреси його проживання також нічого не підтверджує, оскільки адресу проживання [PERSON] вказував позивач, а не сам [PERSON] . Крім того, ці події відбувалися навесні 2020 року за три роки до смерті [PERSON] . Факт того, що [PERSON] помер в будинку позивача не може бути підтвердженням його постійного проживання разом з батьком в його будинку. Смерть могла наступити в любому місці, де бував [PERSON] . Але це ніяк не може вказувати, що саме там він постійно проживав. Відповідно до матеріалів справи надання правничої допомоги позивачу адвокатом та розмір оплати взагалі нічим не підтверджені. Матеріали справи не містять ордеру адвоката, договору про надання правничої допомоги та інших необхідних доказів. [PERSON] не є відповідачем по справі, а законним представником малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до чинного законодавства малолітні особи, тобто діти віком до 14 років, мають часткову дієздатність, а отже мають право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Згідно зі ст. 1178 ЦК України батьки несуть цивільно-правову відповідальність лише за заподіяну шкоду особами, які не досягли 14 років, якщо вони не доведуть, що шкоду було завдано не з їх вини. Малолітня [PERSON] жодної шкоди позивачу [PERSON] не заподіяла. Спадщину вона прийняла автоматично, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України. За приписами ч. 4 ст. 1273 батьки можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 17 Закону України про охорону дитинства кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. Батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. Як зазначено у ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездом\-них осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 № 2623-IV передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Позивач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду. Представник позивача адвокат Павленко А.І. у судовому засіданні заявив клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та щодо встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позовні вимоги в частині стягнення витрат на поховання підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час судового розгляду. Представник відповідача адвокат Руль М.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на поховання, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказувала на те, що залишення позовних вимог без розгляду в частині встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини на даній стадії судового розгляду неможливе. Відповідач [PERSON] , її законний представник [PERSON] та представник відповідача адвокат Семенок В.І. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на поховання, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказували на те, що залишення позовних вимог без розгляду в частині встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини на даній стадії судового розгляду неможливе. Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Ч.ч. 1,2,3 ст. 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд закриває провадження у справі. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Зважаючи на те, що представником позивача адвокатом Павленком А.І. клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визначення додаткового строку прийняття спадщини було заявлено на стадії судового розгляду справи до початку дослідження доказів, суд розцінює вказане клопотання як відмову від позовних вимог у вказаній частині та вважає, що провадження у цій частині підлягає закриттю. Щодо решти позовних вимог, суд приходить до наступного . Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20.01.2023 Полтавським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] помер [INFO] у м. Полтава. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] . [PERSON] є його батьком. [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] та спадкоємицями першої черги за законом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про поховання та похоронну справу», організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами. За ст. 10 Закону України «Про поховання та похоронну справу», надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Закону, здійснюється ритуальними службами або за договором суб`єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється в порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» вартість послуг та предметів ритуальної належності визначається на принципах оплати тільки тих послуг, що відповідають державним стандартам та нормативним документам. Згідно з «Необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг», затвердженим Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 № 193, до необхідних ритуальних послуг входять: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили; монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації під поховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу. Зі змісту вищенаведеної норми слідує, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними правовими поняттями, а тому поминальний обід не входить до комплексу заходів щодо поховання спадкодавця. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 554/1793/15-ц,та від 30.10.2019у справі № 484/1407/17. Позивач обґрунтовуючи розмір понесених витрат на поховання спадкодавця, які на його думку, повинні бути сплачені відповідачами як спадкоємцями, посилається на рахунки та товарні чеки, які містяться в матеріалах справи. Однак, з урахуванням вищевикладеної правової позиції, заявлена сума таких витрат не підлягає відшкодуванню в повному обсязі, оскільки частина таких рахунків свідчить про витрати на поминальний обід. Проведення поминальних обідів не передбачено Законом України "Про поховання та похоронну справу" та не включено до Мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року N 193, тому дані витрати у зв`язку з тим, що вони проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання. Отже, їх відшкодування відповідно до ст. 1232 ЦК України не відноситься до обов`язку спадкоємців, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення витрат, понесених позивачем на поминальні обіди. Окрім цього, у позовній заяві в якості відповідача вказано малолітню [PERSON] , 2014 року народження, яка є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] . Однак, стягнути витрати на поховання позивач просить не з відповідача, а з її законного представника [PERSON] . У зв`язку із цим суд зазначає, що по-перше, позовні вимоги матеріально-правового характеру можуть пред`являтися лише до особи, яка має процесуальний статус відповідача у справі. Законний представник відповідача не є відповідачем доти, доки його не вказано відповідачем у позовній заяві під час подання позову або не залучено за ухвалою суду до участі у справі в якості відповідача. По-друге, зі змісту ч. 1, 2 ст. 25, ч. 1, 5 ст. 26, ч. 1 ст. 242 ЦК України видно, що малолітня особа здатна мати такі ж самі цивільні права та обов`язки, що і повнолітня особа, окрім випадків, прямо визначених законом (наприклад, згідно з ч. 2 ст. 31 ЦК України малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду). Батьки малолітньої особи є її законними представниками та можуть здійснювати певні права чи обов`язки від її імені, проте за загальним правилом не несуть цивільної відповідальності від свого імені замість малолітньої особи, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту ч. 1 ст. 1232 ЦК України видно, що саме спадкоємці, а не їх представники, зобов`язані відшкодувати розумні витрати на поховання спадкодавця. Статтями 1261, 1268 ЦК України підтверджується, що малолітня особа може бути спадкоємцем та, відповідно, мати всі права та обов`язки спадкоємця. Норми п. 8 ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» також вказують на те, що діти можуть бути боржниками у виконавчому провадженні, проте реалізують свої права та виконують обов`язки через своїх законних представників. Вищевказані норми та висновки свідчать про те, що малолітній спадкоємець може бути відповідачем та боржником у зв`язку із своїм обов`язком відшкодувати витрати на поховання. Стягнення цих витрат з законного представника малолітнього спадкоємця буде безпідставним та призведе до покладення цивільної відповідальності на особу, яка не є спадкоємцем. Крім того, в такому випадку всупереч ч. 1 ст. 1282 ЦК України відшкодування витрат на поховання буде відбуватися без урахування вартості майна, одержаного у спадщину, оскільки боржником буде визначено не спадкоємця, а іншу особу. Отже, представник позивача обрав невірний спосіб захисту прав позивача, вимагаючи стягнути витрати на поховання з особи, яка не є ані відповідачем, ані спадкоємцем. У постанові КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18 неодноразово вказував, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)…». Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 року у справі №759/14004/15-ц, від 15.10.2020 року у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі №213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed