Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

У травні 2025 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила позбавити гр. [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачка вказала, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 січня 2025 року № 24 «Про призначення опіки над малолітньою дитиною, позбавленою батьківського піклування [PERSON] », вона є законним опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . Дитина перебуває на первинному обліку в Управлінні служби у справах дітей Маріупольської міської ради, а відомості про батька в актовому записі про народження внесені на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00044223936. Відповідачка, [PERSON] , [INFO] , яка є біологічною матір`ю дитини, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків безпосередньо після пологів, що засвідчено Актом закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ від 29.09.2021 року про дитину, яку батьки відмовилися забрати з пологового будинку. На підставі вказаного акта рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.11.2021 року № 479 малолітньому [PERSON] було офіційно надано правовий статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Надалі, згідно з розпорядженням Маріупольської міської ради від 15.12.2021 року № 524, дитину було влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення, а після початку повномасштабного вторгнення РФ евакуйовано до Швейцарії, де позивачка фактично розпочала опіку над хлопчиком та стала його хрещеною матір`ю. Позивачка наголошує, що протягом усього життя дитини відповідачка [PERSON] жодного разу не виявила батьківського піклування, не цікавилася станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком сина, не забезпечувала його належним харчуванням та не надавала матеріальної допомоги на його утримання. Таке тривале та систематичне ухилення від виконання обов`язків, передбачених статтями 150 та 180 Сімейного кодексу України, свідчить про свідоме ігнорування відповідачкою потреб дитини та відсутність емоційного зв`язку з нею. Враховуючи, що місцезнаходження [PERSON] на даний час невідоме, а її попередня поведінка щодо дитини має ознаки винної бездіяльності, позбавлення її батьківських прав на підставі пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України є необхідним заходом для захисту найкращих інтересів малолітнього [PERSON] та забезпечення його права на виховання в належному родинному середовищі під опікою позивачки. За вказаних обставин, позбавлення [PERSON] батьківських прав є виправданим заходом, що цілком відповідає інтересам гармонійного розвитку дитини, оскільки відповідачка фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а її присутність у житті малолітнього [PERSON] матиме деструктивний вплив на його фізичний та психологічний стан через відсутність сталого психоемоційного зв`язку та тривале ігнорування потреб сина. В судовому засіданн і позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , [INFO] (а.с. 30-31). Батько внесений в актовий запис про народження [PERSON] на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00044223936 (а.с. 30). Крім того, згідно Витягу вбачається, що мати дитини покинула дитину в пологовому будинку. Відомості про батьків внесені згідно з рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 20.10.2021 року за №434 «Про реєстрацію народження малолітньої дитини». 22 жовтня 2021 року надано повідомлення до управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про державну реєстрацію народження покинутої дитини. Розпорядженням Шевченківського районного в місті Києві державної реєстрації від 21.01.2025 року № 24 «Про призначення опіки над малолітньою дитиною, позбавленою батьківського піклування [PERSON] » призначено громадянку [PERSON] , [INFO] опікуном над малолітньою дитиною позбавленою батьківського піклування [PERSON] , [INFO] . Позивачка в судовому засіданні пояснила, що відповідачка на протязі року не цікавилася життям дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державній адміністрації від 25 листопада 2025 року №109-7497, орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] , [INFO] народженням, відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Положення вказаної Конвенції узгоджуються з нормами законів України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Європейський суд з прав людини зазначав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Доцільно з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, а також визначити, чи виправдовуються такі заходи станом фізичного або психічного здоров`я дитини. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Оцінка пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Вирішуючи питання про відібрання дитини у батька, суд дійшов висновку, що у зв`язку із неможливістю мати забезпечити дитині безпечні умови існування та розвитку, тому є доцільним позбавлення громадянку [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно же до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Слід зазначити, що інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Зокрема згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У зв`язку з вищевказаними положеннями чинного законодавства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Зокрема нормами ч. 2 ст. 182 СК України визначено, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно же з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину до досягнення дитиною повноліття. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивачки, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідачку сплачений позивачем судовий збір в сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved