Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він, його колишня дружина та їхня донька - відповідач [PERSON] є співвласниками чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , де позивачеві на праві приватної власності належить її 1/5 частина. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року по справі №752/21822/16-ц позивачеві у вказаній квартирі було виділено у користування житлову кімнату №3 площею 10,8 кв.м, яку він на вимогу дружини уступив останній. Вказував, що [PERSON] та її співмешканець [PERSON] тривалий час уживають усіляких заходів щодо відібрання у позивача його житла, що виражається у примушуванні продати його свою дачу і купити собі квартиру на ім`я доньки, а також у перешкоджанні позивачу користуватися приміщеннями загального користування, у тому числі навчанні малолітньої доньки відповідачів та онуки позивача відслідковувати, коли позивач прямує до санвузла квартири та займати його першою. Окрім того, відповідачі систематично вчиняють відносно позивача насильницькі дії, зокрема, фізичне та психологічне насильство, по факту вчинення яких правоохоронними органами порушені кримінальні провадження, відносно відповідачів неодноразово складалися протоколи про вчинення адміністративного правопорушення за вчинення домашнього насильства, вони притягалися до адміністративної відповідальності. У подальшому 08.10.2022 відповідачі, зібравши свої речі, покинули місце спільного проживання та орендували квартиру поверхом вище, задля здійснення довготривалих ремонтних робіт у квартирі, де мешкає [PERSON] . Як вказував позивач у своїй позовній заяві, 10.10.2022 позивач виявив відсутність у своїй кімнаті радіатора централізованого опалення, з`ясувавши, що їх демонтувала відповідач [PERSON] , яка пізніше демонтувала у спірній квартирі також кухню та решту системи водозабезпечення. Через вказані дії відповідача [PERSON] повністю став обмежений у можливості проживання у вказаній квартирі та змушений був винаймати ліжко-місце у гуртожитку, а пізніше за власні кошти в сумі 6243 грн встановити радіатор у відведеній йому кімнаті. При цьому, у період з 10.10.2022 до 15.12.2023 позивач мешкав у квартирі, де було відсутнє опалення, а пізніше санвузол і кухня. Вказував, що у подальшому 30.01.2024 після повернення з роботи [PERSON] виявив відсутність сантехнічних приладів у санвузлах квартири, а також кахлю на стелях санвузлів та певних його особистих речей, що перебували у коридорі квартири. [PERSON] , яка черговий раз відвідала квартиру, замовила там ремонтні роботи та почала вимагати від позивача оплати половини його вартості у розмірі 180000 грн. Оскільки протиправними діями відповідачів, які полягали у створенні позивачеві нестерпних умов для проживання у спільній квартирі позивач отримав хворобу суглобів та два мікроінсульти, а також такими діями йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що він постійно нервував, був змушений звертатися до лікаря через розлад здоров`я, вживати ліки, а також принижуватися та пояснювати своє становище знайомим та друзям, звертатися за юридичною допомогою та винаймати тимчасове житло. Відтак, з метою відшкодування завданих протиправними діями відповідачів моральних страждань, він змушений був звертатися до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з останній на його користь у солідарному порядку відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у 200000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/11170/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, установлено відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду для подання суду відзиву на позов. У червні 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] , у якому останні повністю заперечували проти вимог [PERSON] та просили суд відмовити у його задоволенні, з огляду на безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] посилалася на те, що викладені у позовній заяві посилання позивача не відповідають дійсним обставинам справи. А саме, вказувала, що до 2022 року сторони спільно проживали у квартирі [ADDRESS] , та де за час спільного проживання між ними неодноразово виникали конфліктні ситуації. В більшості випадків вони розпочиналися після того, як позивач вживав алкогольні напої під дією яких, ставав агресивним та не контролював свої емоції. У зв`язку із такою поведінкою [PERSON] відповідачі були вимушені неодноразово звертатись до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення по відношенню до них фізичного та психологічного насильства, а відносно позивача неодноразово було порушено справи про адміністративні правопорушення за фактом вчинення домашнього насильства. У поданому відзиві відповідач [PERSON] зазначала, що саме через агресивну поведінку позивача та її впливу на психоемоційний стан її малолітньої доньки та відповідачів в цілому, вона намагалася врегулювати мирним шляхом питання щодо окремого проживання, вона разом зі своєю матір`ю неодноразово пропонувала батькові безліч варіантів розв`язання виниклої ситуації, зокрема викупу у нього його частки та надання допомоги у придбанні йому квартири і проведення там ремонтних робіт. Проте, жоден із запропонованих варіантів не влаштовував позивача, а подальше проживання із ним виявилося неможливим, у зв`язку із чим [PERSON] разом із своєю родиною у жовтні 2022 року змушена була орендувати інше житло. За період, коли позивач залишився проживати у їхній квартирі, він не прибирав у ній, не ремонтував речі, які виходили з ладу, не утримував належне йому на праві часткової власності майно, що призвело до непридатності побутових умов проживання у квартирі. Тож, оскільки [PERSON] категорично відмовився продавати свою частку в квартирі і переїздити у власне житло, відповідач зробила чергову спробу з ним домовитися та запропонувала зробити у їхній квартирі ремонт, розділивши витрати порівну, на що батько погодився. Проте, після початку ремонтних робіт відмовився сплачувати свою частину за його проведення та почав всіляко заважати проведенню робіт, вона тричі намагалася завершити робити по заміні радіаторів у квартирі, але позивач не пускав ані її, ані майстрів до помешкання. Відтак, відсутність радіаторів і відповідно опалення у спірній квартирі є наслідком дій саме позивача, в розпорядженні якого залишились такі радіатори. Також, у поданому відзиві [PERSON] вказувала на те, що початок ремонтних робіт у квартирі було здійснено за згоди самого позивача, оскільки у квартирі багато років не виконувався ремонт, тож дії відповідачів з проведення ремонту проводились у зв`язку з об`єктивною неможливості проживання у квартирі, де без проведення заміни сантехніки існували високі ризики можливого затоплення сусідів, а без заміни старих кухонних приладів могла виникнути пожежа. Саме у зв`язку із тим, що позивач не погодився на жодні умови та не запропонував ніяких дієвих заходів для врегулювання виниклої ситуації, які могли б його влаштувати, наразі неможливо дійти консенсусу та уникнути ускладнення відносин між сторонами, а їхнє спільне проживання наносить психологічні травми не лише відповідачам, а й іншим членам їхньої родини. Відтак, оскільки саме агресивна поведінка позивача, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння, призводить до конфліктних відносин між сторонами, а тому відсутні будь-які підстави для покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Окрім того, позивачем не було надано жодних належних доказів вчинення відносно нього насильства, яке могло призвести до моральних страждань, а надана ним медична документація про наявні у нього хвороби не містить жодного посилання на наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними та поведінкою позивачів, враховуючи також вік [PERSON] та тривале вживання ним алкогольних напоїв, які впливають на стан його здоров`я. Надалі, позивач своїм процесуальним правом на подання до суду відповіді на відзив не скористався. Від відповідача [PERSON] , який належним чином повідомлявся про розгляд даного судового провадження, відзиву на позовну заяву або інших письмових пояснень щодо суті спору на адресу суду не надходило. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач [PERSON] у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши подані учасниками справи заяви по суті спору, а також наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, відповідач [PERSON] являється донькою позивача [PERSON] , що підтверджується наданою суду копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 03.02.2023 за №00038366174 (а.с.13). У поданих до суду заявах по суті спору позивач та відповідач [PERSON] зазначали, що їм на праві приватної часткової власності належить чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] , а рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року по справі №752/21822/16-ц позивачу була виділена у користування житлова кімната площею 10,8 кв.м та лоджію площею 2 кв.м. Положеннями частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. За офіційними даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року по справі №752/21822/16-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування жилим приміщенням, визначено порядок користування вищевказаною квартирою та виділено у спільне користування [PERSON] та [PERSON] кімнату 1 площею 18,5 кв.м, кімнату 2 площею 9,6 кв.м, кімнату 4 площею 12,8 кв.м, лоджію площею 2,8 кв.м, а [PERSON] виділено у користування кімнату 3 площею 10,8 кв.м та лоджію площею 2 кв.м, місця загального користування залишено у спільному користуванні. Як передбачено частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України). Отже, оскільки в межах судової справи №752/21822/16-ц, предметом спору якої, було визначення порядку користування жилим приміщенням, яке на праві часткової власності належить сторонам у даній справі, що розглядається, то установлені у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року обставини мають преюдиційне значення для вирішення спору у справі, що розглядається, зважаючи на предмет її спору та склад учасників справи. Зі змісту описової та мотивувальної частини вказаного вище судового рішення убачається, що судом було установлено такі факти: «Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/5 частини квартири кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1996 р. [PERSON] належить 3/5 частини зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло та Свідоцтва про право на спадщину. Квартира складається з чотирьох жилих кімнат: кімнати 1 площею 18,5 кв.м., кімнати 2 площею 9,6 кв.м., кімнати 3 площею 10,8 кв.м., кімнати 4 площею 12,8 кв.м., лоджії площею 2,8 кв.м., лоджії площею 2 кв.м. Всі кімнати є ізольованими. Як встановлено судом між сторонами виникають конфлікти щодо порядку користування спірною квартирою.». Звертаючись до суду із позовом у цій справі, [PERSON] посилався на те, що після ухвалення судом вказаного вище рішення щодо визначення порядку користування спільною квартирою він уступив свою кімнату дружині [PERSON] на її вимогу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] тривалий час вживають усіляких заходів щодо відібрання у позивача його житла, що виражається примушуванням його продати свою дачу і купити собі квартиру на ім`я відповідача [PERSON] , а також виражається перешкоджанням у користуванні приміщеннями загального користування, де у тому числі відповідачі навчили свою малолітню доньку відслідковувати, коли позивач прямує до санвузла та швидко займати це приміщення першою. Вказував, що відповідачі постійно застосовують до нього психологічне та фізичне насильство, на підтвердження чого надав суду копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постанов у справах про адміністративні правопорушення по факту вчинення відносно нього домашнього насильства. Так, відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як установлено судом, згідно наданої суду копії постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у справі №752/20613/17 [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) та звільнено її від адміністративної відповідальності за вчинення вказаного адміністративного правопорушення та оголошено усне зауваження із закриттям провадження у справі. Згідно описової частини вказаного судового рішення зазначено: «з протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №663441 від 26.09.2107 убачається, що 18.09.2017 о 23 годині [PERSON] перебуваючи за адресою [ADDRESS] вчинила насильство в сім`ї психологічного характеру відносно свого батька [PERSON] , чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП… Оцінивши викладені докази в їх сукупності, суд вважає доведеною вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки остання в судовому засіданні підтвердила, що під час конфлікту вилила на нього склянку води та підвищувала на нього голос.» (а.с.35-36). За даними Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року було залишено без змін. Відповідно до наданої суду копії постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у справі №752/14855/16-п [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арештом строком на 1 добу. У описовій частині вказаної постанови зазначено: « [PERSON] 14.09.2016 о 20-30 год. в [ADDRESS] , вчинив дії фізичного характеру відносно тестя [PERSON] , тобто вчинив насильство в сім`ї, тим самим [PERSON] здійснив дії, передбачені ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с.38) Згідно зробленої на копії вказаного судового рішення відмітки відповідальної особи, ця постанова станом на 26.09.2016 не набрала законної сили. З офіційних даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року вказану вище постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у справі №752/14855/16-п скасовано та закрито провадження у справі на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, з огляду на вказані вище судові рішення, які були надані суду, убачається наявність вини [PERSON] у вчиненні домашнього насильства відносно [PERSON] , яке було вчинене 18.09.2017. При цьому, зважаючи на скасування судом апеляційної інстанції вказаної вище постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у справі №752/14855/16-п із закриттям провадження у справі, вина [PERSON] у вчиненні ним психологічного, фізичного або економічного домашнього насильства відносно [PERSON] не встановлена. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодуванню [PERSON] завданої відповідачами моральної шкоди у розмірі 200000 грн, останній, обґрунтовуючи розмір вказаної компенсації, посилався на те, що за наслідками його виживання із спільної із відповідачем [PERSON] квартири він нервував, був змушений звертатися до лікаря через розлад здоров`я, вживати ліки, був змушений принижуватися та пояснювати своє становище знайомим та друзям, а також змушений був звертатися задля отримання адвокатських послуг, оплачувати їх, винаймати інше житлове приміщення для тимчасового проживання. Завдану йому моральну шкоду позивач пов`язував саме із фактичними перешкодами у користуванні спільним майном, а також із вчиненням відносно нього психологічного та фізичного насильства й інших протиправних дій. В обґрунтування завдання позивачеві шкоди його здоров`ю зі сторони відповідачів, ним було надано суду ряд наступної медичної документації. Згідно довідки №9233, виданої Травматологічним пунктом КНП «Консультативно-діагностичного центру» Голосіївського району м.Києва, [PERSON] 19.09.2017 звернувся до травмпункту із травмою, яка була завдана йому 18.09.2017 та діагностовано лікарем як забій правого плеча (а.с.37). Вказуючи на заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень з боку відповідача [PERSON] , позивачем, окрім витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження №12019100010010660, також надано суду копію листа КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» від 26.10.2020 №2300/5, де вказано про здійснення позивачем 15.12.2019 виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги та відповідно до картки виїзду зафіксовано діагноз [PERSON] - термічний опік І-ІІ ступеня (4%) (а.с.26, 27-28). Відповідно до наданої суду копії довідки №6940, виданої Травматологічним пунктом КНП «Консультативно-діагностичного центру» Голосіївського району м.Києва, [PERSON] 15.09.2022 звернувся до травмпункту, де останньому лікарем було встановлено діагноз - забій, синець правого плеча (а.с.34). З наданих суду виписок №6786 від 30.06.2023 та №6977 від 14.07.2023 убачається, що позивач у період з 26.06.2023 по 14.07.2023 перебував на стаціонарному лікуванні КНП Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київська міська клінічна лікарня №7» з поставленим діагнозом - інфаркт головного мозку (від 26.06.2023) з наявними супутніми хронічними хворобами. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Моральна шкода - це протиправне приниження (або замах на приниження) гідності людини, яке викликає в її психіці негативні процеси і стани. Вона полягає саме у втратах, тих негативних наслідках немайнового характеру, які виникли через страждання. Згідно із частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь - якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20). Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. У справі «Недайборщ проти РФ» від 01 липня 2010 року (Скарга №42255/04) Європейський суд з прав людини у пункті 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15 жовтня 2009 року у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) пункт 82, скарга №33470/03; Рішення Європейського суду від 14 лютого 2008 року у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), пункт 35, скарга №30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), пункт 113, скарга №38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01 червня 2006 року у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), пункт 20, скарга №4171/04). Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року (Заява №67534/01) Європейським судом у пункті 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 25 травня 2001 року №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У пункті 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] просив стягнути у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на відшкодування завданої йому моральної шкоди грошові кошти в розмірі 200000 грн. На обґрунтування заявленої до стягнення суми позивач посилається на факти вчинення відносно нього протиправних дій, а саме умисного створення у спільному помешканні умов, які на переконання позивача унеможливлюють його подальше проживання у спірній квартирі. Також, посилався на вчинення відносно нього психологічного, фізичного та економічного насильства, що вчинялося відносно нього у побуті. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. І саме у такому випадку суд має визначити належний розмір компенсації заподіяної постраждалій стороні моральної шкоди. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). На підтвердження заявленого, а саме вчинення відповідачами домашнього насильства [PERSON] надано суду копію постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у справі №752/20613/17, залишеної без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року, якими [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за фактом вчинення домашнього насильства відносно батька та позивача у справі [PERSON] . При цьому, як було зазначено судом вище, судовим рішенням у справі №752/14855/16-п не встановлено вини відповідача [PERSON] , оскільки прийнята у ній постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року була скасована в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, у позовній заяві [PERSON] зазначає про систематичне вчинення відповідачами відносно нього та його майна злочинних дій, зокрема застосування фізичного насильства, погрози фізичною розправою, нанесення тілесних ушкоджень, викрадення сейфу з документами. Однак, позивачем в ході судового розгляду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення заявленого відповідачами. Так, в обґрунтування вчинення відповідачами відносно позивача протиправної поведінки, яка за його доводами полягає у тому, що останні тривалий час вчиняють відносно нього психологічне та фізичне насильство, а також крадіжку, [PERSON] надані суду копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію таких кримінальних проваджень: №12016100010010782 від 08.11.2016 за ч.1 ст.185 КК України за заявою [PERSON] про викрадення у його помешканні 19.10.2016 сейфу з документами та грошовими коштами; №12022105010000968 від 23.07.2022 за ч.1 ст.129 КК України щодо вчинення протиправних дій відносно [PERSON] ; №12022105010002038 від 06.12.2022 за ч.1 ст.125 КК України щодо нанесення 04.11.2022 невстановленою особою тілесних ушкоджень [PERSON] . В матеріалах справи також наявна копія ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у справі №752/20801/20, якою було задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого СВ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві від 19.02.2020 про закриття кримінального провадження №12019100010010660, відомості щодо якого внесені 17.12.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.123 КК України. Зобов`язано уповноважено особу СВ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві відновити досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні і провести досудове розслідування (а.с.24-25). Втім, зі змісту вказаного судового рішення не убачається за можливе установити по факту якого кримінального правопорушення за заявою позивача було порушене вказане кримінальне провадження. Окрім того, надана позивачем копія вищевказаної ухвали суду на рівні з іншими наданими копіями витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, не можуть підтвердити наявність у діях відповідачів винної та протиправної поведінки відносно позивача, з огляду на установлену статтею 62 Конституції України презумпцію невинуватості особи. Надані позивачем витяги з ЄРДР самі по собі не є процесуальним джерелом доказів, а лише підтверджують факт звернення позивача до правоохоронних органів, що у свою чергу не є підтвердженням незаконності або протиправності дій відповідача. Така позиція також узгоджується з послідовною практикою Верховного Суду (наприклад, див. постанови ВС у справах №761/28347/15-к). За наданими відповідями Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві від 30.01.2023 та від 07.02.202, кримінальні провадження відносно [PERSON] та [PERSON] не реєструвалися, згідно зі статтею 42 КПК України в статусі підозрюваного та/або обвинуваченого в слідчому відділі та відділі дізнання управління не перебували (а.с.73, 74). Отже, зважаючи на те, що за вказаними [PERSON] у позовній заяві кримінальними провадженнями, суду не було надано будь-яких відомостей щодо руху цих проваджень, повідомлення про підозру, надання позивачеві статусу потерпілого, а також не надано відповідного судового рішення про визнання відповідачів винуватими у вчиненні заявлених [PERSON] кримінальних правопорушень, відсутні підстави для висновку уважати відповідачів винними у заявленому, та відповідно відсутні підстави для притягнення їх до цивільної відповідальності за завдану позивачеві моральну шкоду. Будь-яких клопотань про витребування доказів чи допит свідків позивач також не заявляв. Так, вирішуючи спір у даній справі, при оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Відтак, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, а також ураховуючи встановлений Голосіївським районним судом міста Києва під час розгляду справи №752/20613/17 факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, а також малозначності такого діяння, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. А саме,

Outcome: partial