Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

У вересні 2025 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором та судові витрати. В обґрунтування позову вказав, що 11.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали Кредитний договір №462933360. Згідно умов кредитного договору Товариство перерахувало [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 750 грн. на її банківську картку. Вказав, 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався Додатковими угодами сторін. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 173 від 15.02.2022 року до Договору факторингу № 28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 30 311,61 грн. 23.02.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 23/0224-01. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 23.02.2024 року до Договору факторингу № 23/0224-01 від 23.02.2024 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 32874,25 грн. 08.07.2025 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу № 08/07/25-Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №462933360 на загальну суму 32874,25 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою судді від 04.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явився, при подачі позову просив розглядати справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася повторно, про розгляд справи повідомлялася належним чином, з відзивом (запереченням) на позов до суду не зверталася, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести по справі заочний розгляд. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали Кредитний договір №462933360 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Зокрема, відповідач за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт Товариства та зареєструвався. За допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи заповнив та подав заявку на отримання грошових коштів в кредит, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, РНОКПП, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Пройшов належну перевірку. Ознайомився та підтвердив згоду з офертою, індивідуальною частиною кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Отримав на номер телефону, вказаний у заявці, персональний одноразовий ідентифікатор, який потім використав для підписання кредитного договору. Надав згоду на пропозицію первісного кредитора щодо укладання кредитного договору. Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перед тим як погоджувати заявку на кредитування не лише перевірило особисті дані відповідача, а і платіжну картку з метою ідентифікації, тобто перевірило чи дійсно платіжна картка належить відповідачу. Відповідач підписала Кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV4А59С. Одночасно з підписанням договору, Товариство відправило на електронну адресу, вказану відповідачем у Заявці на кредит, електронного листа з повідомленням про успішне підписання кредитного договору та вкладеним у нього примірником електронного договору у формі, що унеможливлює зміну його змісту. Отже, у кредитному договорі сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору в тому числі щодо розміру кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Відповідно до п.1.1 договору Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит на суму 10 750 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених в договорі. 11.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 10 750 грн. на її банківську картку № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням АТ «Таскомбанк». Згідно п.1.7 договору кредит надається строком на 30 днів, від дати отримання кредиту. Відповідно до п.1.9.1 нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 0,48 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним. Як вбачається з розрахунку заборгованості, загальний розмір заборгованості відповідача перед первісним кредитором склав 32 847,25 грн., з яких: 10 749,44 грн. заборгованість за тілом кредиту, 22 124,81 грн. заборгованість за процентами. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 на строк до 28.11.2019 року, який в подальшому було продовжено Додатковими угодами сторін до 31.12.2024 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 173 від 15.02.2022 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 30 311,61 грн. 23.02.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 23/0224-01 на строк до 31.12.2024 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 23.02.2024 року до Договору факторингу № 23/0224-01 від 23.02.2024 року, ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 32874,25 грн. 08.07.2025 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ ФК «Ейс» уклали Договір факторингу № 08/07/25-Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 32874,25 грн. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12,13 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із положень ст. 525, ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису вiдповiдно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 1 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Таким чином, аналіз матеріалів справи та викладене свідчить про наявність доказів на підтвердження того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце, документи, надані позивачем, містять відомості про те, що право вимоги за кредитом відповідача увійшло до пакету передачі активів на користь позивача. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала, у передбачений в договорах строк кошти (суми позики) повернула частково, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за основним зобов`язанням. Згідно із положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04.червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі 522/1528/15-ц. Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Позивач, пред`являючи позов, крім заборгованості за основною сумою боргу, просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом, які, відповідно до розрахунку заборгованості, нараховані за межами строку дії кредитного договору. Зі змісту кредитного договору №462933360 від 11.11.2021 року судом встановлено, що відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 10 750 грн. строком на 30 днів, який має бути повернено до 11.12.2021 року. За вказаним договором позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 749,44 грн. та за відсотками в розмірі 22 124,81 грн. З умов договору вбачається, що строк кредиту може бути продовжено за ініціативою позичальника на кількість днів, зазначену в п.1.8 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження. Кількість днів, на які продовжується дисконтний період дорівнює 30 днів. Так, відповідач неодноразово продовжувала строку дії кредитного договору, однак з наданого позивачем розрахунку первісного кредитора вбачається, що останній платіж для пролонгації договору відповідач здійснила 21.01.2022 року. Суд ставить під сумнів наданий позивачем розрахунок заборгованості, а саме за період з 21.02.2022 року по 23.02.2024 року, оскільки матеріали справи не містять доказів правомірності їх нарахування. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованості за відсотками в розмірі 21 163,82 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає заборгованість у сумі 31913,26 грн., яка складається з тіла кредиту в сумі 10 749,44 грн. та нарахованих відсотків у сумі 21 163,82 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за недоведеністю. Щодо вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн., то суд вказує на таке. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Представником позивача на виконання вказаних вище вимог, а саме підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн., суду надано додаткову угоду №25770712638 до договору про надання правничої допомоги №09/07/25-01 від 09.07.2025, акт прийому-передачі наданих послуг. В постанові Великої Палати Верховного Суду від у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19(провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, а також співмірність витрат на оплату послуг адвоката із тривалістю і складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, предметом позовних вимог та значенням справи для сторін, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат на правничу допомогу, в розмірі 3000 грн., що відповідатиме пропорційності, критерію реальності, виваженості, справедливості та розумності їхнього розміру. В частині стягнення судових витрат суд вважає необхідним вимоги позивача задовольнити в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial