Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

І. Описова частина 1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перший відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Київ), у якій просить скасувати арешт 1/3 частини належного йому нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначає, що у червні 2024 року випадково дізнався про наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про накладення арешту на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту відомостей реєстру вбачається, що арешт накладено в межах виконавчих проваджень № 4068697, 4068680, 4068665, 4067560, 4066603, 23581444, 21883193 на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесених Першим відділом ДВС у місті Черкаси. Позивач стверджує, що не є боржником у зазначених виконавчих провадженнях, не отримував постанов про накладення арешту та не отримував постанов про відкриття виконавчих проваджень. Про існування оскаржуваних постанов, за його словами, він дізнався від нотаріуса під час звернення за вчиненням нотаріальної дії. Також позивач звертався до Придніпровського районного суду м. Черкаси, який видавав виконавчі документи у відповідних провадженнях, та отримав інформацію, що він не є учасником провадження, за яким ухвалено рішення (вирок) у кримінальній справі. Посилаючись на норми цивільного законодавства щодо непорушності права власності та права власника вимагати усунення перешкод у користуванні й розпорядженні майном, позивач вказує, що наявність арешту фактично обмежує його у реалізації правомочностей власника, а підстав для подальшого перебування майна під арештом немає. У зв`язку з наведеним позивач просить скасувати арешт 1/3 частини нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , накладений у межах наведених виконавчих проваджень. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. 1.2. Рух справи в суді першої інстанції, процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] 11.03.2025 надійшла до Придніпровського районного суду м.\~Черкаси. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2025 справу направлено за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.04.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, який ухвалою суду від 22.04.2025 продовжено до 02.05.2025. Позивачем [PERSON] 05.05.2025 подана заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 09.05.2025 уточнена позовна заява, яка подана разом із заявою про усунення недоліків, залишена без руху. Позивачем [PERSON] 22.05.2025 подана заява про усунення недоліків. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.05.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем [PERSON] 01.10.2025 подано клопотання про заміну відповідача Черкаську міську раду на [PERSON] . Зазначене клопотання задоволено ухвалою суду від 15.10.2025. Позивачем 28.10.2025 та 29.11.2025 подано уточнені позовні заяви. Ухвалою суду від 08.12.2025 вирішено провести заочний розгляд справи. Суд 08.12.2025 перейшов до стадії ухвалення рішення. 1.3. Позиції сторін в судовому засіданні У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Анісімов\~О.О. проти задоволення позовних вимог не заперечував. Пояснив, що державний виконавець відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в даній ситуації не може зняти арешт з квартири. Така ситуація виникла у зв`язку з тим, що у виконавчому документі не було зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків. Системою автоматично накладено арешт на квартири на [ADDRESS] , які належать різним особам, однак із однаковими прізвищем, ім`ям та по батькові. Стосовно позивача відсутні виконавчі провадження. ІІ. Мотивувальна частина рішення 2.1.Положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: прийняття постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; прийняття постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до ст. 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. 2.2.Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є співвласником на праві спільної часткової власності 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер витягу 423525004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3126911171080). Із наданих позивачем матеріалів убачається, що щодо зазначеного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав міститься інформація про обтяження у вигляді арешту, що фактично обмежує позивача у можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною йому часткою майна. Позивач звертався до органу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту. У відповідь Перший відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 06.09.2024 повідомив, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі перебували виконавчі провадження, зокрема ВП № 4068697, 4068680, 4068665, 4067560, 4066603, а також ВП № 23581444, 21883193, які завершені. При цьому зазначено, що завершені виконавчі провадження передаються до архіву та зберігаються протягом установленого строку, у зв`язку з чим з`ясувати, в якому саме провадженні винесено постанову про арешт майна, не вбачається можливим (лист Першого відділу ДВС у м. Черкаси від 06.09.2024). Також згідно з інформацією, наданою позивачу, станом на 06.09.2024 виконавчі провадження стосовно [PERSON] в АСВП не перебувають, тобто відкриті провадження щодо нього відсутні. Окрім цього, встановлено, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.02.1997 [PERSON] , [INFO] засуджено до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 2.3.Оцінка аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову З наданого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивач [PERSON] , [INFO] , є співвласником 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а щодо цієї квартири в реєстрі міститься обтяження у вигляді арешту, що перешкоджає позивачеві у повному здійсненні правомочностей власника. Як убачається\~з листа\~Першого відділу\~ДВС у\~м.\~Черкаси від\~06.09.2024,\~арешт накладався\~у межах\~виконавчих проваджень\~ВП №\~4068697,\~4068680,\~4068665,\~4067560,\~4066603,\~23581444,\~21883193,\~які на\~момент надання\~відповіді завершені,\~а відкриті виконавчі\~провадження щодо\~позивача в АСВП відсутні. Представник третьої особи у судовому засіданні також підтвердив, що проваджень стосовно позивача не існує, а арешт накладено внаслідок технічної (ідентифікаційної) помилки через відсутність у виконавчому документі реєстраційного номера облікової картки платника податків та збіг прізвища, ім`я та по батькові у різних осіб. При цьому з матеріалів справи вбачається, що у кримінальній справі вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.02.1997 засуджено [PERSON] [INFO] із застосуванням конфіскації майна. Зазначене додатково підтверджує, що боржник (особа, щодо якої могли вчинятися виконавчі дії) та позивач як співвласник квартири є різними особами. Відповідач правом подати відзив та надати суду докази на спростування цих обставин не скористався. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна є заходом примусового виконання рішення і застосовується виключно щодо майна боржника з метою забезпечення реального виконання (ст. 56 цього Закону). Отже, накладення та подальше збереження арешту на майно особи, яка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні, не відповідає правовій природі цього заходу, а також не ґрунтується на належній правовій підставі. У межах цивільно-правового захисту власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України), а право власності є непорушним і може бути обмежене лише у випадках і порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України). Наявність у реєстрі арешту як обтяження, що зберігається протягом тривалого часу за відсутності виконавчих проваджень щодо позивача та за відсутності встановленого законом зв`язку між позивачем і боржником, створює для позивача необґрунтовані та надмірні обмеження у реалізації права власності. Суд також враховує, що за змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання у право на мирне володіння майном має бути законним, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним. У цій справі продовження існування арешту щодо майна позивача за відсутності чинних виконавчих проваджень щодо нього та за наявності даних про помилкове накладення арешту не забезпечує справедливого балансу між будь-яким публічним інтересом у виконанні рішення та приватним інтересом власника, фактично покладаючи на позивача індивідуальний і надмірний тягар. Беручи до уваги встановлені обставини, підтверджені належними доказами, а також те, що представник третьої особи не заперечував проти задоволення позову і прямо вказав на відсутність виконавчих проваджень щодо позивача та на помилковий характер накладення арешту, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки арешт накладено на майно особи, яка не є боржником, і подальше збереження такого арешту є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном. 2.4.Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з наведеним, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з відповідача підлягає до стягненню на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1\~211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved