Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

11 лютого 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про подовження йому додаткового строку для відчуження земельної ділянки, мотивуючи позовні вимоги тим, що йому, як громадянину російської федерації належить на праві приватній власності земельна ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,50 га, розташована в межах території Грейгівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Зазначив, що хоча і є громадянином російської федерації, але з 2007 року постійно проживає на території України, є інвалідом 2-ої групи, а 18 грудня 2008 року прийняв спадщину після смерті свого батька на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП ім. Димитрова в межах території Грейгівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. 30 листопада 2009 року він, на підставі спадкової земельної частки (паю) отримав у власність виділену на місцевості земельну ділянку, площею 4,50 га, на підтвердження чого йому був оформлений державний акт серії ЯЕ № 503825. Зазначив, що згідно з положеннями ст. 140 та ст. 145 ЗК України, якщо іноземний громадянин невідчужив земельну ділянку на протязі року, то вона підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду, проте на тепер він бажає як власник ділянки відчужити її, і оскільки відсутнє пряме законодавче обмеження для цього, а рішення суду про припинення права власності відносно його ділянки немає, то просив продовжити йому строк для відчуження земельної ділянки. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року провадження в справі було відкрито в загальному порядку. Ухвалою суду від 06 травня 2025 року підготовче провадження в справі було завершено і справа призначена до судового розгляду. На розгляд справи сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, представниця позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо вирішення позовних вимог позицію не висловив. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином російської федерації. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2008 року, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області, [PERSON] отримав у спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 6,80 умовних кадастрових гектарів, із земель колективної власності КСП ім. Димитрова. Відповідно до отриманої у спадщину земельної часки (пай) він отримав виділену на місцевості земельну ділянку, площею 4,50 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Грейгівської сільської ради Жовтневого району (тепер територія Вокресенської селищної ради Миколаївського району) Миколаївської області. На підтвердження права власності на ділянку йому був оформлений і виданий 30 листопада 2009 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області державний акт серії ЯЕ № 503825. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 ЗК України). Норма ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативною, що зобов`язує іноземця здійснити відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а встановлений річний строк є преклюзивним строком. Згідно п. «е» ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. «д» ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Як вбачається із матеріалів справи, право власності на земельну ділянку [PERSON] набув в порядку спадкування, однак у подальшому земельну ділянку самостійно не відчужив до цього часу, тобто не виконав вимоги ЗК України. Норми статей 81, 84, 140, 145 ЗК України є імперативними, регламентують порядок і строк відчуження земельної ділянки іноземним громадянином, що відраховується з моменту переходу такого права і даний строк є преклюзивним та змінюватися не може. Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Таким чином підстав для задоволення позову немає до того ж слід відмітити, що строк для відчуження земельної ділянки позивача закінчився, тому він не може бути продовженим.

Outcome: dismissed