Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Брацлавської селищної ради, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року по 2014 рік. Від вказаних відносин у сторін народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач проживав з позивачем та сином тільки перший рік після народження останнього, після чого, з січня 2014 року, участі у вихованні сина не приймав, не навідував його та не забезпечував здобуття ним повної загальної середньої освіти, хоча позивач ніколи не перешкоджала відповідачу у вихованні та спілкуванні з сином. Позивач була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина, проте рішення суду про стягнення аліментів відповідач не виконує, у зв`язку із чим з травня 2019 року по жовтень 2024 року виникла заборгованість в розмірі 302 763,00 грн. Син ображений на батька, оскільки той взагалі не приділяє йому уваги, не телефонує та не цікавиться його життям. Прохання позивача взяти участь у житті дитини, відповідач ігнорує. У зв`язку з наведеним позивач звернулась до органу опіки та піклування Брацлавської селищної ради, яка затвердила висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Зобов`язано Орган опіки та піклування Брацлавської селищної ради, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Головенко Є.В. у судовому засіданні позов підтримали та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Позивач додатково пояснила, що з 2014 року відповідач не цікавиться сином, навіть не дзвонить, з дитиною спілкується лише мати відповідача, за її ініціативи відповідач востаннє бачив чина влітку 2024 року. Бабуся раз на рік запрошує онука до себе. Також відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, має велику заборгованість. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не подав. Представник третьої особи Брацлавської селищної ради - Кобринчук М.М. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, в якій також підтримав позовні вимоги та рішення про доцільність позбавлення батьківських прав у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, опитавши дитину, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, за даними свідоцтва про народження та Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с. 7, 8, 9-10). За змістом довідки БЗДО (ясла-садок) «Ромашка» Брацлавської селищної ради від 05.11.2024, [PERSON] , [INFO] , відвідував ЗДО « Ромашка » з 14.08.2017 по 31.08.2018, під час перебування хлопчика в ЗДО «Ромашка» батько не приймав участі в житті дитини: не приводив дитину в садочок, не забирав з садочка, не відвідував дитячі ранки та батьківські збори, взагалі не цікавився дитиною, батька в садочку не бачили (а.с.13). Згідно відповіді Брацлавського ліцею №1 від 25.10.2024, та довідки Брацлавського ліцею №1 від 21.10.2024, [PERSON] , [INFO] , навчається в Монастирській філії Брацлавського ліцею №1 з 05.11.2018 - з першого класу, протягом усього часу, починаючи з першого року навчання [PERSON] , [PERSON] не брав участі у батьківських зборах і не приводив сина на навчання. (а.с. 14, 15) Як убачається з розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) 28.10.2024, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , станом на 01.11.2024 складає 302 763,00 грн. В цьому розрахунку відображено, що відповідачем з травня 2019 року по жовтень 2024 року включно здійснено лише один платіж в лютому 2023 року в сумі 13 269,37 грн. (а.с.11-12) Рішенням виконавчого комітету Брацлавської селищної ради від 25.04.2025 №42 затверджено рішення комісії з питань захисту прав дитини від 22.04.2025 №39 «Про доцільність позбавлення батьківських прав» та вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] (а.с.16-19, 42-зворот - 44). Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини, батьком якої він є. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України був опитаний малолітній [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що не пам`ятає, коли бачив батька востаннє. Коли був влітку у бабусі (матері батька), бачив батька один раз, він сидів на дивані та з [PERSON] майже не спілкувався. Також пояснив, що батько ніколи не дарував йому подарунків та не телефонував йому, грошей не надсилав. Зазначив, що не має заперечень щодо позбавлення батька батьківських прав. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та малолітнього сина сторін, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, протягом тривалого часу не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не створює належних умов для проживання та розвитку дитини, не цікавиться його здоров`ям та навчанням, нехтує його потребами. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Брацлавської селищної ради, про позбавлення батьківських прав, через ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, в сумі 1 211,20 грн, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Крім цього, суд роз`яснює, що відповідно до положень статей 168, 169 СК України, відповідач, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлена права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved