Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

02.08.2023 [PERSON] та [PERSON] звернулися до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просять усунути порушення прав [PERSON] як власника земельної ділянки та [PERSON] як власника домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідачів за власний рахунок знести самочинно збудований ними гараж за адресою: [ADDRESS] , та звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:02:027:0187, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та належну [PERSON] . Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 16.08.2023 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, яку призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання для її розгляду справи по суті. Суд ухвалою від 06.09.2023, за клопотанням представника позивачів, здійснив перехід до розгляду справи в порядку загального провадження та призначив підготовче засідання на 27.09.2023. 13.09.2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Лутай Н.М. засобами поштового зв`язку подала відзив, у якому просила в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить частки житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, загальною площею 130 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . До індивідуального домоволодіння, розташованого за вказаною адресою, до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, зокрема, входила побудова літня кухня. Унаслідок влучання боєприпасів житловий будинок та господарська будівля (літня кухня та веранда) були повністю зруйновані. На місці зруйнованої літньої кухні відповідачами було вирішено збудувати гараж. Із твердженням позивачів щодо того, що будівля гаражу збудована відповідачем на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , без передбачених законом дозвільних документів та без затвердженої проектної документації, представник відповідача [PERSON] не погоджується. Зазначає, що містобудівною документацією передбачено можливість будівництва гаражу на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , а тому на період дії воєнного стану таке будівництво може здійснюватися без отримання будівельного паспорта забудови. Також зазначає, що правом зі звернення до суду з вимогою усунути перешкоди у здійснення ним права користування та розпорядження майном наділений лише власник майна, а тому [PERSON] позбавлена права на звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Ураховуючи що, [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки, а [PERSON] не вказано, яким саме чином відповідачами порушеного його право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , уважає, що права позивачів не порушені, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. 13.09.2025 представник [PERSON] адвокат Матвійчук А.С. засобами поштового зв`язку також подала відзив, у якому, посилаючись на аналогічні доводи тим, що зазначені в тексті відзиву представника [PERSON] , просила в задоволенні позову відмовити повністю. 25.09.2025 від представника третьої особи Чернігівської міської ради засобами поштового зв`язку надійшли до суду пояснення по справі, у яких, зокрема, йдеться про передчасність на необґрунтованість позову, зважаючи на те, що сторони не є власниками земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . До того ж, позивачами не надано доказів будівництва відповідачами гаражу, або будь-якої іншої споруди, чи наявності вже збудованого гаражу на момент звернення з позовом до суду, на межі земельних ділянок комунальної власності, якими без правовстановлюючих документів користуються сторони. Крім того, представник зазначає, що доказів того, що гараж відповідачів, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , зайняв частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , позивачами не надано. 27.09.2025 представник позивачів адвокат Кінебас О.М. засобами поштового зв`язку подав до суду відповідь на відзив. 27.09.2025 розгляд справи відкладено на 07.11.2023. 07.11.2023 розгляд справи відкладено на 23.11.2023. Суд ухвалою від 24.11.2023 провадження у справі зупинив на час проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. Суд ухвалою від 19.12.2024 провадження у справі поновив та призначив підготовче засідання на 27.01.2025. Суд ухвалою від 27.01.2025 закрив підготовче провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 24.03.2025. 24.03.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 16.04.2025 Суд ухвалою від 16.04.2025 провадження у справі зупинив на час проведення судової земельно-технічної експертизи. Суд ухвалою від 23.07.2025 провадження у справі поновив та призначив справу до розгляду на 24.09.2025. 24.09.2025 розгляд справи відкладений на 27.10.2025, у зв`язку з неявкою сторін. 27.10.2025 розгляд справи відкладений на 02.12.2025, у зв`язку з клопотаннями представників сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Інші учасники справи до суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені. Представники Чернігівської міської ради та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради в письмових заявах просили справу розглядати без їхньої участі. Представник Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, суд установив наступне. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347092226 від 19.09.2023, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування № 326 від 27.03.2023 (а.с. 12, том 2). Станом на момент звернення позивачів із даним позовом інформація про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 у Державному земельному кадастрі відсутня, що вбачається з наданої позивачами копії витягу з Державного земельного кадастру (а.с. 18, том 1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 344799615 від 31.08.2023, інформація щодо зареєстрованого права власності, інших речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 відсутня (а.с. 30, том 2). Чернігівська міська рада своїм рішенням від 08.02.2024 № 37/VІІІ-42 затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передала у власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) по [ADDRESS] , площею 0,0758 (кадастровий номер 7410100000:02:027:0187) (а.с. 172, том 2). Державний реєстратор Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради Сидоренко Т.А. своїм рішенням від 11.03.2024 № 72046343 зареєструвала за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0758, кадастровий номер 7410100000:02:027:0187 (копія витягу з Державного реєстру речових прав на а.с. 173 тому 2). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , по 1/2 частині кожна (а.с. 13, 14 тому 2). Підпунктом 1.2 пункту 1 рішення Чернігівської міської ради № 32/VIII-31 від 01.06.2023 громадянам [PERSON] та [PERSON] (на умовах оренди) надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 24, том 2). Відповідачі на присадибній ділянці по [ADDRESS] збудували гараж, який, за твердженням позивачів, створює їм перешкоди в користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] , площею 0,0758 (кадастровий номер 7410100000:02:027:0187). Із висновку експертів Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 3414/3415/23-24 від 13.12.2024 убачається, що порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 будівництвом гаражу на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не виявлені; перешкоди гаражем у володінні та користуванні ділянкою з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 не встановлені; проектно-технічна документація на будівництво гаража за адресою [ADDRESS] , експертам на дослідження не надана, тому вказати про відповідність будівництва об`єкта вимогам нормативних документів не видається можливим; побудований гараж за вказаною адресою не відповідає будівельним нормам пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» (а.с. 208-215, том 2). Як убачається з висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 18.07.2025 № 493/25-24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі № 750/11508/23, межі контур бетонного вимощення гаража [PERSON] , [PERSON] по [ADDRESS] , накладаються на межі земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 у формі клину площею 0,0001 га (1,16 кв.м). Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх вимог. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок про те, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, яка була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику». Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] » після одруження 09.10.2004, отримала в спадщину жилий будинок [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2003 № 5-2278 (а.с. 25, 27, том 1). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347092226 від 19.09.2023, [PERSON] 27.03.2023 подарувала жилий будинок [ADDRESS] [PERSON] на підставі Договору дарування № 326 від 27.03.2023, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О. (а.с. 12, том 2). Таким чином, станом на час розгляду даного спору позивач [PERSON] не являється ані власником, ані користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187, а тому її права відповідачами не порушені і правових підстав для їхнього захисту немає. Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої, дев`ятої та десятої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (статті 125 та 126 Земельного кодексу України). Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру від 29.05.2020 інформація про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 у Державному земельному кадастрі відсутня (а.с. 18, том 1). Але згідно копії Технічного паспорта (а.с. 28-34, том 1) 29.05.2020 державний кадастровий реєстратор Луценко О.В. зареєстрував земельну ділянку по [ADDRESS] та присвоїв їй кадастровий номер 7410100000:02:027:0187. Отже, судом установлено, що позивач [PERSON] набув право власності на жилий будинок [ADDRESS] 27.03.2023, а право власності на земельну ділянку, площею 0,0758, кадастровий номер 7410100000:02:027:0187, зареєстрував 11.03.2024, тобто після звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, [PERSON] фактично користувався земельною ділянкою по [ADDRESS] (кадастровий номер 7410100000:02:027:0187), яка межує із земельною ділянкою по [ADDRESS] (кадастровий номер 7410100000:02:027:0222) у межах точок «Є» та «Ж» (а.с. 31 зворот). Під час судового розгляду позивач [PERSON] довів, що межі контур бетонного вимощення гаража [PERSON] , [PERSON] по [ADDRESS] накладаються на межі земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 у формі клину площею 0,0001 га (1,16 кв.м), що підтверджено висновком експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 18.07.2025 № 493/25-24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі № 750/11508/23. За вказаних обставин, згідно з принципом процесуальної економії, суд уважає за доцільне вирішити спір між сторонами на предмет порушення відповідачами права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:027:0187 у даному провадженні, не зважаючи на те, що на момент звернення до суду з даним позовом права власності та користування на неї не були зареєстровані в передбаченому законом порядку. Вирішуючи питання щодо знесення самочинно збудованого відповідачами гаража за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна. Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до частини 4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Водночас згідно з частиною сьомою статті 376\~ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою\~статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б)якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. У постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 354/628/16-ц зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376\~ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою». Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.07.2019 у справі № 462/469/14-ц, від 21.05.2020 у справі № 726/824/15-ц та від 30.06.2020 у справі № 201/2886/15-ц. Європейській суд з прав людини у рішенні від 21.04.2016 у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 22 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» Отже, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Згідно зі статтею 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У частинах першій, другій та восьмій статті 83\~ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до частини першої статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( частина 2\~статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) указано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту». Предметом даного позову є виключно усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а підставою порушення права позивача як власника суміжної земельної самочинно збудованим відповідачами гаражем. Як установлено під час розгляду справи, накладення меж бетонного вимощення гаража відповідачів на земельну ділянку [PERSON] становить лише 1,16 кв.м, тобто має мінімальний характер та не створює йому суттєвих перешкод у користуванні земельною ділянкою. Незначні відхилення меж, що не впливають на можливість користування майном, не можуть уважатися істотним порушенням прав власника або користувача земельної ділянки, які б давали підстави для задоволення вимог про знесення об`єктів нерухомості. Більше того, позивач [PERSON] під час судового розгляду визнавав ту обставину, що відповідачі намагалися добровільно усунути порушення межі його земельної ділянки шляхом демонтажу бетонного вимощення гаражу, проте останній категорично заперечив проти таких намірів відповідачів та викликав поліцію з метою перешкодити демонтажу. Таким чином, виходячи з підстав даного позову (порушення права позивача як власника земельної ділянки), диспозитивності цивільного судочинства, сукупність установлених у справі обставин та зібраних доказів не свідчить про наявність таких перешкод у користуванні земельною ділянкою, які б відповідали критеріям для знесення спірного об`єкта, визначеним судовою практикою та положеннями статей 391, 376 ЦК України, а тому в позові належить відмовити. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем [PERSON] надано копії: Договору № 30/08/23/1 про надання правової (правничої) допомоги від 30.08.2023, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» та [PERSON] (а.с. 159-160, том 1), ордера на надання правової (професійної правничої) допомоги від 31.08.2023 серії СВ № 1061433 (а.с. 99, том 1), Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 557 від 20.05.2011 (а.с. 100, том 1), рахунка на оплату № 141 від 30.08.2023 (а.с. 161, том 1), квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 07.09.2023 № 0.03184312776.1 на суму 11\~500,00 грн (а.с. 162, том 1). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем [PERSON] надано копії: Договору № 30/08/23/2 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 30.08.2023, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» та [PERSON] (а.с. 31-32, том 2), ордера на надання правничої (правової) допомоги від 31.08.2023 серії СВ № 1061588 (а.с. 96, том 1), Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН №001035 від 16.04.2021 (а.с. 97, том 1), рахунка на оплату № 140 від 30.08.2023 (а.с. 33, том 2), квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 07.09.2023 № 0.03173150027.1 на суму 11\~500,00 грн (а.с. 34, том 2). Ураховуючи вищевказане, відсутність заперечень позивачів щодо розміру понесених відповідачами витрат на правничу допомогу, складність справи, її значення для сторін, обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, кількість та тривалість судових засідань, тривалість розгляду справи судом, відсутність у суду підстав за власною ініціативою втручатися в договірні відносини адвокатів та клієнтів, витрати на правничу допомогу належить стягнути у визначеному ними розмірі, що при цьому відповідатиме критеріям їхньої дійсності, необхідності, обґрунтованості та розумності розміру. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: approved