Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Бітюра А.А., звернувся в суд з позовною заявою до Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Обгрунтовуючи доводи позовної заяви вказує, що після смерті [INFO] його матері, [PERSON] , він являється єдиним сином, а відтак і єдиним спадкоємцем на спадкове майно, а саме житловий будинок розташований в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок, в якому він постійно проживає, належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР №35 від 10.11.1986 року. Постановою державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори №135/02-31 від 21.04.2025, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Не погоджуючись з цією відмовою та посилаючись на положення ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 зазначає, що державна реєстрація на спадковий житловий будинок була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З цих підстав зазначає, що оскільки спірний будинок збудований до 5.08.1992 та прийняття його в експлуатацію не вимагалося, відтак відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності цим Законом, не є перешкодою для оформлення спадкових прав. У зв`язку з вищезазначеним, просить визнати в порядку спадкування за [PERSON] право власності на вказаний спадковий житловий будинок в цілому. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.05.2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі та залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тячівську державну нотаріальну контору. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 08.09.2025 року, поновлено позивачу строк на подання доказів та долучено до матеріалів справи докази, витребувано з Тячівської державної нотаріальної контори спадкову справу №407/2024 після смерті [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.10.2025 року залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, [PERSON] на користь якого спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 19.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. У заяві від 19.09.2025 року просив розгляд справи проводити без його участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Також додав, що заповіт складений за життя [PERSON] на користь [PERSON] , позивачем не оскаржувався. Зазначив, що обставин перебудови спадкового житлового будинку, після оформлення на нього у 1986 році відповідно до діючого на той час законодавства права власності, йому невідомі. Представник відповідача Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, будучи відповідно до положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрих кодовими ідентифікаторами №R067028538119, №R067042606933, в судове засідання не з`явився. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тячівської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] будучи відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрих кодовими ідентифікаторами №R067028504214, №R067042608723, в судове засідання не з`явився та про причини неявки, суду не повідомив. Заслухавши пояснення, представника позивача та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Розглядаючи даний спір, суд виходив з наступних мотивів та норм права. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може також бути визнання правочину недійсним. У спорах про визнання права власності на спадкове майно належить керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Як встановлено\~судом та\~вбачається з\~свідоцтва №35\~садиби в\~сільських населених\~пунктах УРСР,\~на підставі\~рішенням виконкому\~Тячівської районної\~Ради народних\~депутатів від\~25.10.86\~№209,\~ [PERSON] \~надано дозвіл\~на забудову\~належної їй\~на підставі\~рішенням сільради\~від 16.09.1986\~земельної ділянки\~площею 0,07\~га.\~Згідно до\~цього свідоцтва\~на вказаній\~земельній ділянці\~упродовж періоду\~з 1986-1988,\~належало збудувати\~житловий будинок\~на три\~кімнати з\~загальною житловою\~площею 50,6\~кв.м.\~Відповідно до\~проекту забудови,\~зазначено площу\~кухні -\~9,28\~кв.м,\~ванної -\~4,00\~кв.м та трьох житлових кімнат - 14,04 кв.м, 25,76 кв.м та 18,88 кв.м. вказаного житлового будинку (а.с. 30, 112-116) . Чинна, станом на час оформлення на ім`я [PERSON] у 1986 р. свідоцтва на забудову в сільських населених пунктах УРСР, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції), які визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За змістом ч.2 та ч.3 ст.331\~ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час відкриття спадщини 18.06.2024 р. регулюється Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ч.ч. 2, 3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 31 ЗУ" Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Згідно ч.2 ст.31 вказаного Закону, передбачено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Згідно довідки №368 від 23.06.2025 року виданої виконкомом Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області видно, що будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстровано в погосподарській книзі №2 номер об`єкта погосподарського обліку 571. Власником будинку була [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] (а.с.6-7, 65). Відповідно до довідки №04 виданої 28.04.2025 виконавчим комітетом Бедевлянської сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області вбачається, що станом на дату передачі Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації повноважень державної реєстрації речових прав та їх обтяжень до органів Міністерства юстиції 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] ) не зареєстровано (а.с.20). Судом також встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 18.04.2025, між [PERSON] та [PERSON] 30.05.1958 було укладено шлюб, який розірвано 14.10.1966 р. З цього вбачається, що період забудови спірного спадкового житлового будинку (1986-1988), припав поза межами періоду перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. (а.с.11-12). Відтак, відповідно до наведених норм права та досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що власником спірного житлового будинку, право власності на який у порядку спадкування просить визнати позивач, являється [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] . Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~30.05.2008\~року за\~№7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Разом з цим, судом встановлено, що згідно виготовленого на замовлення позивача, ТВП «Техбуд-сервіс» технічного паспорту від 21.07.2025 року, видно, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташований в [ADDRESS] , має цокольний та перший поверх. Загальна площа приміщень складає 176,5 кв.м. житлова 58,4 кв.м., площа допоміжних (підсобних) приміщень, складає 118,1 кв.м. Площі та план будинку, згідно цього технічного паспорту у повній мірі, не відповідають плану та площам будинку відображених згідно проекту забудови виготовленому у 1986. (а.с.60-64, 109-116). Під час судового розгляду, суд з метою встановлення обставин, щодо можливого проведення з 1986 тобто з моменту виникнення у [PERSON] права власності на житловий будинок, перебудови житлового будинку, забезпечив стороні позивачу право надати пояснення з приводу цих розбіжностей. Однак, сторона позивача не спромоглася надати логічні пояснення з цього приводу, як і доказів щодо обставин можливого проведення на земельній ділянці самочинного будівництва, при цьому не виключаючи можливість проведення такої перебудови. Щодо наявності у позивача права спадкування на спірний житловий будинок, суд дійшов наступного висновку. За змістом ст.ст.1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст.\~1298\~ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвище від 18.04.2025 року вбачається, що після укладення шлюбу, прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] » (а.с.11-12). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 09.10.1978 року вбачається, що позивач [PERSON] являється сином [PERSON] (а.с.27). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу від 18.04.2025 року вбачається, що шлюб укладений 30.05.1958 між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвище дружини після розірвання шлюбу « [PERSON] » (а.с.11-12, 13-14). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с.28). 13.11.2024 позивач звернувся з заявою до Тячівської державної нотаріальної контори, в якій зазначив, що приймає спадщину за законом після смерті матері. (а.с. 132) Також згідно, довідок №254 від 22 квітня 2025, №255 від 22.04.2025, №256 від 22.04.2025 та №188 від 13.03.2025 виданих виконкомом Бедевлянськоюї сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області вбачається, що [PERSON] , на день смерті матері [PERSON] був зареєстрованим, проживав разом з нею, за однією адресою [ADDRESS] вів з нею спільне господарство та за власні кошти поховав матір. (а.с.16-19). Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відтак відповідно до положень ст.1261 ЦК України, позивач входить до перша черги спадкоємців за законом після смерті матері та в межах визначених ч.1 ст.1270 ЦК України строку відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину. Судом також встановлено, що постановою державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори від 28 квітня 2025 року №135, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , з підстав відсутності правовстановлюючих документів. (а.с.25-26). Разом з цим, з витребуваної ухваолю Тячівського районного суду Закарпатської області від 08.09.2025, спадкової справи заведеної нотарісом після смерті [PERSON] , встановлено, що за час життя остання склала заповіт посвідчений 10.11.2017 Бедевлянською сільською радою Тячівського району, Закарпатської області, яким все своє майно заповідала [PERSON] [INFO] , до якого позивачем позовних вимог, як відповідача по справі не пред`явлено. На час розгляду справи такий є чинним (а.с. 137-140). Відтак відсутні правові підстави для задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на житловий будок в порядку спадкування, в цілому. Разом з цим, як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №367006 від 22.04.2015 [PERSON] , з 22.04.2015 має інвалідність другої групи довічно (а.с. 31) З повідомлення державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори від 12.03.2025 року №87/02-14 вбачається, що позивач має право на обов`язкову частку після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с.15). Відповідно до ч.3 ст. 1235 ЦК України, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Відтак, позивачу належить право на обов`язкову частку у спадщині. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270\~ЦК. За змістом ст. 392\~ЦК\~належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. За змістом норм процесуального права з урахуванням принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача/відповідачів у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити зі складу тих осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Суд з власної ініціативи позбавлений права залучати до участі у справі належного відповідача. Позивачем відповідно до статті 51 ЦПК України не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача. Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Аналогічні висновки викладені Великою Палати Верховного Суду в постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року в справі № 554/10058/17. Отже матеріалами справи встановлено, що [PERSON] маючи право на обов`язкову частку у спадщині, таку спадщину за спадкодавцем [PERSON] прийняв, в тому числі і на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] . Однак, [PERSON] до іншого спадкоємця за заповітом [PERSON] , як відповідача, вимог не пред`являв, доказів відмови останнього від прийняття спадщини, також не надав. Внаслідок цього вирішення спору про спадкові права без залучення останнього до участі у справі в якості співвідповідача, призвело б до порушення його прав. Частиною першою та другою ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідно до закріпленого в ст.13\~ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1, 2 ст.51\~ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача - можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або ж залучення в якості співвідповідача особи, яка має відповідати за позовом. Однак, під час розгляду даної справи позивачем та його представником не заявлено клопотання про залучення до участі у справі належного співвідповідача за правилами ст.51 ЦПК України, хоч такий був обізнаний про наслідки не вчинення даної процесуальної дії. При цьому, суд відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не має права залучати співвідповідачів. З огляду на вказані норми чинного законодавства та заявлені позовні вимоги, враховуючи, що позивачем вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, при цьому клопотань про заміну відповідача належним чи про залучення до участі в справі співвідповідача позивач не заявляв, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Разом з цим, суд вважає за необхідне, роз`яснити позивачу, що відмова у задоволенні цього позову, не позбавляє останнього права повторного звернення до суду з аналогічним позовом, після уснення зазначених у рішенні суду обставин, щодо неналежного відповідача та доказів відсутності самочинності перебудови спірного спадкового житлового будинку. Судові витрати в частині сплати судового збору слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач, є інвалідом другої групи та відповідно до п.9 ч.1 ст.\~5\~ЗУ «Про\~судовий збір» звільняється від сплати судового збору.

Outcome: dismissed