Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

І. Стислий зміст позовних вимог та заперечень відповідача. Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», діючи через свого представника Варшавського К.А., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, права вимоги за яким перейшли до Позивача на підставі укладеного договору факторингу. Вказує, що 15.02.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z.75.00607.004921528 за яким Позичальнику надано грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп. строком на 12 місяців із процентною ставкою 10,0 % річних. Внаслідок невиконання умов договору утворилась заборгованість у розмірі 20\~373 грн. 13 коп., що складається із: заборгованості за основним боргом 3\~472 грн. 05 коп., заборгованості по відсоткам 1\~130 грн. 76 коп., заборгованості за іншими процентними платежами 15\~770 грн. 32 коп. Права вимоги договором були відступлені Позивачу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі укладеного договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023. Позивач просить\~суд стягнути\~з [PERSON] \~на його\~користь загальну\~суму заборгованості\~за кредитним\~договором у\~розмірі 20\~373\~грн.\~13\~коп., а також судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору. Представник відповідача адвокат Кобилянська О.О. у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що відповідач визнає факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, однак категорично заперечує проти заявленого позивачем розміру заборгованості, вважаючи її необґрунтованою та такою, що не підлягає стягненню. Вказує, що зобов`язання за кредитним договором ним фактично виконані у повному обсязі, оскільки при отриманні кредиту у розмірі 20 000 грн ним було сплачено на користь кредитодавця загалом 41 810,00 грн, що значно перевищує загальну вартість кредиту, визначену у паспорті споживчого кредиту. Нарахування ж суми 15 770, 32 грн як «інших процентних платежів» відповідач вважає несправедливим, економічно необґрунтованим та таким, що порушує принципи добросовісності і справедливості та норми Закону України «Про захист прав споживачів» і ЦК України. Крім того, відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки строк виконання зобов`язань настав у 2020 році, тоді як позов подано лише у 2025 році, у зв`язку з чим просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08 липня 2025 року справа передана для розгляду судді Балацькій О.Р. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін ( а.с. 19-20). У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронних документів. У позовній заяві просив розгляд справи провести без участі позивача. Представник відповідача адвокат Кобилянська О.О. у судовому засіданні просить суд відмовити у задоволенні позову. Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило. З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. ІІІ. Фактичні обставини справи Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив щодо позовних вимог, вказує, що користувався кредитними коштами, однак усі платежі щодо погашення заборгованості виконав ще у 2020 році. Зазначив, що з приводу виконання зобов`язан за кредитним договором звертався до установи банку і усно його повідомили про відсутніть боргу. Представник відповідача Кобилянська О. О. в судовому засіданні заперечила щодо заявлених позовних вимог та вказала, що як графік загоргованості, так й інші докази надані банком підтверджують повний розрахунок відповідача за кредитом, відтак посилаючись на сплив строків позовної давності, а також відсутність грошових зобов`язань, які були виконані відповідачем просила суд відмовити у задоволенні позову. 15 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір № Z.75.00607.004921528 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» з використанням одноразового ідентифікатора. Відповідач пройшов електронну ідентифікацію та верифікацію за допомогою системи BankID НБУ, після чого підтвердив згоду з умовами договору в особистому кабінеті на сайті кредитора. На виконання умов договору АТ «Ідея Банк» надало Відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 грн. 00 коп. строком на 120 днів. 25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого до Позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором № Z.75.00607.004921528. Позивач зазначає, що всі права вимоги за вказаними договорами належним чином відступлені йому як новому кредитору, що підтверджується договорами факторингу та витягами з реєстрів боржників, а також розрахунками заборгованості, поданими до суду. Згідно виписки, наданої позивачем вбачається, що відповідачем протягом 2019 року погашено заборгованість. (а.с. 63-66) Також суд встановив, що відповідач має третю групу інвалідності, що підтверджується Довідкою № 134947. ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно статті 629 України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частини 1, 2 статті 1055 ЦК України\~визначають, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як наголошується у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц, який суд враховує під час розгляду та вирішення цієї цивільної справи з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України та з урахуванням ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. При цьому належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно з п. п. 41-46, 59-60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 , операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг. Касовими документами оформляються операції з готівкою. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України щодо організації касової роботи в банках України. Відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті. Згідно з п. п. 59, 60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) клієнтські рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс/оборотно-сальдову відомість. У разі складання регістрів бухгалтерського обліку в електронному вигляді банк зобов`язаний зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операції, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України. Клієнтські рахунки та рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Отже, банківські виписки з рахунків позичальника, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 630/366/16-ц та від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц. Сам по собі розрахунок заборгованості, складений позивачем, не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує факту існування заборгованості без надання відповідних виписок з рахунків, платіжних документів та облікових регістрів. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Аналогічні положення містяться у ч. 5. ст. 177 ЦПК України, відповідно до якої позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Як зазначається у ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Проте встановити обставини, на які посилається позивач, із наданих представником останнього документів не вбачається можливим. Відповідних доказів разом із позовною заявою та протягом всього розгляду справи судом стороною позивача надано не було, про неможливість подання таких доказів представником позивача не зазначалося, клопотання про витребування доказів також не заявлялося. У той же час суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, та з власної ініціативи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України). З наданих суду виписок руху коштів та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач у період з лютого 2019 року по листопад 2019 року здійснював регулярні платежі на користь позивача на виконання умов кредитного договору. При цьому аналіз руху коштів свідчить, що загальна сума грошових коштів, сплачених відповідачем, перевищує суму отриманого кредиту, тобто 20 000,00 грн. Разом з тим значна частина сплачених коштів зараховувалася позивачем на погашення процентів, комісій, плати за обслуговування кредиту та інших нарахувань, унаслідок чого основна сума боргу зменшувалася незначною мірою. Водночас позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичний розмір непогашеної основної суми кредиту станом на дату звернення до суду, а також обґрунтований, прозорий та перевірний розрахунок заборгованості із зазначенням співвідношення між сумами, сплаченими в рахунок тіла кредиту, та сумами, сплаченими в рахунок нарахувань. Поданий позивачем розрахунок заборгованості не містить остаточного підсумку, не дозволяє суду встановити реальний залишок заборгованості та перевірити правомірність заявлених до стягнення сум, у зв`язку з чим суд не може визнати його належним доказом у розумінні статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України. Позивач, не скористався своїм процесуальним правом на подання додаткових доказів, не заявив клопотань про витребування доказів та не обґрунтував неможливість їх подання, що свідчить про недоведеність заявлених вимог. За таких\~обставин,\~суд дійшов\~висновку,\~що позивачем\~не надано\~суду належних\~та допустимих\~доказів того,\~що станом\~на день\~подання позовної\~заяви у\~відповідача існує\~заборгованість перед\~ТОВ «СВЕА\~ФІНАНС» за\~Кредитним договором\~№Z.75.00607.004921528 від 15.02.2019, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Суд враховує доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності, однак зазначає таке. Позовна давність є строком для захисту порушеного права, а тому її застосування має сенс лише у випадку, коли судом встановлено наявність у позивача суб`єктивного права та факт його порушення відповідачем. Оскільки у межах розгляду даної справи суд дійшов висновку про недоведеність позивачем самого факту існування заборгованості за кредитним договором, а відтак і відсутність порушеного права, яке підлягало б судовому захисту, застосування строку позовної давності не впливає на результат вирішення спору по суті. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки відсутній предмет захисту у вигляді доведеного порушеного права позивача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі\~викладеного ст.\~ст.\~12,\~13,\~81,\~141,\~263-265,\~268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: dismissed