Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

До суду з позовом звернулась Львівська міська рада, яка згідно уточнених позовних вимог від 02.03.2017 просила суд ухвалити рішення яким витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. у будинку [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 1977 році [PERSON] надано дозвіл на використання нежитлового приміщення площею 70 кв.м. в будинку [ADDRESS] з наступним переобладнанням його під складування господарських речей і зберігання коляскового мотоцикла. 11.11.1999 між ФОП [PERSON] (продавцем) та ФОП [PERSON] (покупцем) було укладено договір про купівлю-продаж нежитлового приміщення відповідно до якого продавець зобов`язуються передати у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. на [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] за участю третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ", про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нежитлове приміщення позов задоволено частково: - відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.99 на нежитлове приміщення загальною площею 70, 1 кв.м. в будинку [ADDRESS] ; - визнано за Фізичною особою підприємцем [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] дарує [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] (договір дарування нежитлових приміщень від 05.05.2012, на підставі якого [PERSON] зареєструвала право власності на вказані нежитлові приміщення). На даний час, на підставі договору дарування №730 від 07.05.2012 р. нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] зареєстровані у рівних частках за громадянами: [PERSON] та [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 р. рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі № 5015/438/12 в частині визнання за Фізичною особою підприємцем [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1кв.м. (під індексом 1-9-10) в будинку [ADDRESS] скасовано. Прийнято в цій частині нове рішення - в позові відмовлено. В решті залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили. Суд апеляційної інстанції встановив факт, що Львівська міська рада є власником будинку комунальної власності та земельної ділянки, яка розташована під спірним нежитловим приміщенням. Також, Львівський апеляційний господарський суд встановив, що рішенням міжвідомчої комісії Радянського району м. Львова спірне приміщення було надано [PERSON] для складування господарських речей і зберігання коляскового мотоцикла, тобто для тимчасового користування, натомість було облаштоване для використання під магазин та зайняття підприємницькою діяльністю. При цьому доказів купівлі-продажу цього приміщення і, відповідно, зміни його форми власності з комунальної на приватну не має. Нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] вибуло з власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза волею власника та набуте [PERSON] та [PERSON] без достатньої правової підстави з порушенням вимог ст. 328 ЦК України. Ухвалою суду від 20.02.2015 відкрито провадження у справі. Призначено у справі судове засідання. 28.09.2015 від відповідачів до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій вони просили суд визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлове приміщення площею 70,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13.12.2016 від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява. В обґрунтування уточнених позовних вимог посилаються на те, що Львівській міській раді стало відомо, у процесів розгляду даної справи, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нежитлових приміщень, об`єктів нерухомості, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] здійснено реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за вказаною вище адресою за [PERSON] та [PERSON] . Так, як вбачається з витягу з державного реєстру права власності на нерухоме майно, 28.09.2016 приватним нотаріусом Пшеничною У.В. здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі договору дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, серія та номер: 2759, виданий 28.09.2016, видавник: Пшенична У.В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу. Підстава внесення запису Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24826823 від 28.09.2015 16:32:32, приватний нотаріус Пшенична У.В., ЛМНО, Львівська обл.., за [PERSON] на частки нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Також, 28.09.2016 року приватним нотаріусом Пшеничною У.В. здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі договору дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя, серія та номер: №2756, виданий 28.09.2015, видавник: Пшенична У.В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу. Підстава внесення запису Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24823133 від 28.09.2015 15:42:51, приватний нотаріус Пшенична У.В., ЛМНО, Львівська обл., на [PERSON] на частки нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Таким чином, станом на сьогодні нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] , згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по частки. Ухвалою суду від 14.12.2016 відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до Львівської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача: Реєстраційної служби ЛМУЮ, [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні: ФРА, ЛКП "Південне" про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 70,1 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] для спільного розгляду з первісним позовом. 02.03.2017 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій він просив суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. будинку [ADDRESS] та скасувати реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. у будинку [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою суду від 21.04.2017 без виходу судді до нарадчої кімнати постановлено прийняти уточнену позовну заяву від 02.03.2017. 21.04.2017 до суду від Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. надійшли заперечення проти позовних вимог, а саме просила суд відмовити у задоволення пред`явленого Львівською міською радою позову та провадження у справі в частині заявлених вимог щодо скасування реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. у будинку [ADDRESS] за [PERSON] закрити, посилаючись на наступне. Так, 01.02.2017 державним нотаріусом ЛМНО Кіріловою Т.М. посвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (серія та номер 3-172) розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,1 кв.м., за яким [PERSON] набула у приватну власність зазначене вище приміщення. Посвідчуючи перехід права власності на нежитлове приміщення від [PERSON] , та від [PERSON] до [PERSON] , нотаріус пересвідчилася у законності процедури переходу права власності та відсутності заборон, передбачених вимогами чинного цивільного законодавства та спеціального акта, що регулює порядок вчинення нотаріальних дій на території України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від в22.02.2012 №296/5. Враховуючи чинне законодавство, перевіривши обсяг цивільної дієздатності у сторін правочину від 01.02.2017 та подані документи, передані для посвідчення договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення підстави для відмови у посвідченні такого правочину були відсутні. Крім того, зазначила, що нотаріус не може бути належним відповідачем у даній справі. Ухвалою суду від 29.05.2017 без видалення судді до нарадчої кімнати постановлено клопотання представника відповідача [PERSON] щодо витребування Реєстраційної та Інвентаризаційної справи на приміщення за адресою: м. Львів, вул. В. Великого, 63. Ухвалою суду від 29.05.2017 без видалення судді до нарадчої кімнати постановлено задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , щодо витребування Реєстраційної та Інвентаризаційної справи на приміщення за адресою:м м. Львів, вул. В. Великого, 63. Ухвалою суду від 29.05.2017 без видалення судді до нарадчої кімнати постановлено задоволено клопотання представника відповідача Хром`як У.В. щодо витребування інформації в архіві Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю м. Львова та Департаменті ДАБІ у Львівській області архітектурно-проєктну документацію, в тому числі декларацію (акт) про початок виконання будівельних робіт та готовність (прийняття) об`єкта до експлуатації як будинку [ADDRESS] в цілому, так і нежитлового приміщення по [ADDRESS] загальною площею 70,1 кв.м. Ухвалою суду від 29.05.2017 без видалення судді до нарадчої кімнати постановлено задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , щодо витребування інформації на предмет того, чи належне на праві приватної спільної чи часткової власності [PERSON] та [PERSON] , нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. згідно технічного паспорта індексоване І-9-10, розташоване за адресою: [ADDRESS] несло/несе на даний час будь-яку функцію для забезпечення пожежної безпеки Франківським МНС м. Львова (в тому числі пожежного переходу, заїзду для пожежного гіганта). Ухвалою суду від 29.05.2017 без видалення судді до нарадчої кімнати постановлено задоволено клопотання представника позивача, [PERSON] , щодо витребування з Господарського суду Львівської області матеріалів господарської справи №5015/438/12. Ухвалою суду від 06.07.2017 клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі №465/1148/15-ц за позовом Львівської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора, нотаріуса П`ятої Львівської нотаріальної контори Кірілової Т.М., за участю третіх осіб: Франківської районної адміністрації ЛМР, ЛКП «Південне», [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності задоволено. Витребувано з Львівської місцевої прокуратури № 3 реєстраційну та інвентаризаційну справу на приміщення, що за адресою [ADDRESS] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2017 головуючим суддею визначено Мартьянову С.М. Ухвалою суду від 19.12.2017 цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. 20.06.2018 від в.о. начальника управління надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. 21.03.2019 від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просила суд визнати за нею право власності на 41/68 частки нежитлового приміщення загальною площею 14,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . 28.10.2019 від [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. 08.07.2021 надійшли пояснення від представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), зокрема, вказано, що внесення записів про речові права на нерухома майно в Державному реєстрі належить безпосередньо до повноважень державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно , що перебувають у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав або нотаріусів. Відтак, територіальні органи Міністерства юстиції, з 01.05.2016 не входять в систему суб`єктів державної реєстрації прав. Крім того, 31.03.2021 до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за реєстраційним номером 14151020000016334 про припинення Головного територіального управління юстиції у Львівській області в результаті ліквідації. Таким чином, просять врахувати при вирішенні даної справи повноваження територіальних органів Міністерства юстиції та виключити із числа відповідачів Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції. Ухвалою суду від 08.07.2021, зустрічний позов [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство ЛКП «Південне», про визнання права власності прийнято. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.07.2021 року, позов Львівської міської ради задоволено частково, вирішено витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 70,1 кв.м по [ADDRESS] . У решті позовних вимог та зустрічному позові відмовлено. Ухвалою суду від 10.06.2022 поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 08.07.2021 року. Заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 08.07.2021 у справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання. 06.03.2024 до суду від представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом надійшла заява про збільшення позовних вимог, а саме вона просила суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 41/68 частки нежитлового приміщення загальною площею 74,1 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнути з Львівської міської ради (код ЄДРПОУ 04055896) на користь [PERSON] вартість невід`ємних поліпшень нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] на суму 1 108 051 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 19.04.2024 повернуто до стадії підготовчого провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі. Прийнято до розгляду заяву [PERSON] в особі її представника адвоката Хром`як Уляни Вікторівни про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство ЛКП «Південне», про визнання права власності Ухвалою суду від 02.05.2024 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, фактично посилався на ті ж обставини які викладені в уточненій позовній заяві, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вважав їх необґрунтованими. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала у повному обсязі, вважає, що позивач не має відношення до даного спірного приміщення, та просила суд відмовити у задоволенні його вимог, зустрічну позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити її вимоги повністю. Представник ФРА ЛМР в судовому позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив суд їх задовольнити, проти позовних вимог за зустрічним позовом заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Суд вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.10.2009 будинок за адресою [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Франківського/Радянського райвиконкому м. Львова № 271 від 26.05.1987 року, форма власності комунальна. (т.1 а.с.7) У 1977 р. [PERSON] надано дозвіл на використання нежитлового приміщення площею 70 кв.м. в будинку [ADDRESS] з наступним переобладнанням його під складування господарських речей і зберігання каляскового мотоцикла. Дана обставина підтверджується випискою з засідання міжвідомчої комісії Радянського району м. Львова від 17.11.1977 р. (т. 1 а.с. 10) Так, 11.11.1999 р. між ФОП [PERSON] (продавцем) та ФОП [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 70.1 кв.м по [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] за участю третьої особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності на нежитлове приміщення,- задоволено частково. Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.199 р. на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Визнано за ФОП [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м в будинку [ADDRESS] . З відкритого ЄДРСР вбачається, що рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 (справа №5015/438/12) позов задоволено частково. Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.1999 року на нежитлове приміщення загальною площею 70.1 кв. м. (під індексом 1-9-10) в будинку [ADDRESS] . Визнано за Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (ід.номер [NUMBER] , [ADDRESS] ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70.1 кв. м. (під індексом 1-9-10) в будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] дарує [PERSON] вищевказане нежитлове приміщення. (т.1 а.с.11,12,15) На підставі договору дарування №730 від 07.05.2012 нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] зареєстровані в рівних частках за громадянами [PERSON] та [PERSON] . (т.1 а.с. 13,14,16) Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі №5015/438/12 в частині визнання за ФОП [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] скасовано. В цій частині прийняте нове рішення, згідно якого в позові відмовлено. В решті вимог залишено без змін. Також колегією суддів зазначено у постанові, що Львівська міська рада є власником будинку комунальної власності та земельної ділянки, яка розташована під спірним нежитловим приміщенням. Дана обставина у справі сторонами не заперечується. В подальшому, в ході розгляду даної справи, 28.09.2015 року право власності на нежитлове приміщення перейшло від [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] на підставі договорів дарування № 2756 та № 2759 від 28.09.2015 року. Надалі, спірне приміщення перейшло у власність [PERSON] (відповідача) на підставі договору дарування нежитлового приміщення № 3-172 від 01.02.2017 року та договору купівлі продажу № 3-172 від 01.02.2017 року. 17.02.2014 ЛКП «Південне» повідомлено, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває на балансі ЛКП. (т.1 а.с. 18) З листа відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області вбачається, що згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування (згідно списку землекористувачів та землевласників Франківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому ЛМР від 06.02.1998р. за №51 «Інвентаризацію земель м. Львова») (т.1 а.с.88) Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.. Згідно зі ст. 13 та ч.1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності в цілому є непорушним. А відтак власник, якщо інше не встановлено законом, може у повному обсязі та на власний розсуд здійснювати своє право власності. Об`єкт на який зареєстровано право власності за [PERSON] в цілому (будинок та нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] ) перебував у власності Львівської міської ради на підставі рішення Франківського/Радянського райвиконкому м. Львова № 271 від 26.05.1987 року. Крім того, дану обставину також встановлено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2014, де зазначено колегією суддів, що Львівська міська рада є власником будинку комунальної власності та земельної ділянки, яка розташована під спірним нежитловим приміщенням. Дана обставина у справі сторонами не заперечується. Отже, майно яке знаходиться за адресою [ADDRESS] перебувало станом на момент прийняття рішень про перехід права власності до відповідачів у власності територіальної громади м. Львова, а відтак вчинення будь яких дій щодо вказаного майна без згоди власника є підставою для його витребування у відповідності до ст. 388 ЦПК України. Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади міста, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом. Об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальної громади і передані іншим суб`єктами без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. (ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Приписами ч.5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках публічно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення публічно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про передачу об`єктів права комунальної власності на праві узуфрукта комунального майна, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання юридичних осіб комунальної власності відповідної територіальної громади. Як вже зазначалось вище, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі №5015/438/12 в частині визнання за ФОП [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] скасовано. В цій частині прийняте нове рішення, згідно якого в позові відмовлено. В решті вимог залишено без змін. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Таким чином, незважаючи на обставини, якими відповідне судове рішення обґрунтовано, при вирішенні даного спору місцевий суд повинен у будь-якому разі враховувати рішення Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року (тобто, його резолютивну частину). З огляду на наведене, оскільки апеляційним господарським судом задоволено апеляційну скаргу Львівської міської ради та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року, яке стало підставою вибуття майна з комунальної власності, суд приходить до висновку про незаконність вибуття майна з комунальної власності. Окрім того, суд звертає увагу, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Натомість відповідачем не спростовано тих обставин, на які покликався Львівський апеляційний господарський суд при прийнятті судового рішення, натомість відповідач покликається на законний спосіб набуття права приватної власності. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Як встановлено статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним Відповідно до ч.1 ст.388 цього Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, а відповідачем незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння, а його підставою є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння. В силу ч. 4 ст. 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідач у даній справі набула право власності на спірні об`єкти нерухомості, внаслідок чого, їй належить уся повнота прав власника, встановлена ст. 317 ЦК України (володіння, користування, розпорядження майном). Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Приписами ч.1 ст. 5 Закону (які діяли на момент реєстрації) встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 12 Закону, записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Разом з тим, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 906/585/19, суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Отже, ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. Матеріали даної справи свідчать про вибуття спірного майна з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради не з її волі іншим шляхом, а саме на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , яке в подальшому було скасоване. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача. (постанова від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16). Окрім цього, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 та №6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». На підставі наведеного, оскільки матеріалами справа підтверджено порушення прав позивача відповідачем [PERSON] суд приходить до висновку про задоволення позову в частині заявлених позовних вимог до останньої. Щодо заявлених позовних вимог до інших відповідачів, то суд приходить до переконання про їх безпідставність, оскільки судом при оцінці доказів не виявлено протиправних дій Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М, та Реєстраційної служби ЛМУЮ. Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому, у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність позивача саме про факт порушення його права, а не проінформованість про певні обставини щодо обліку майна чи його передачі. Про такий підхід відзначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, а також в постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 914/1353/16. Зокрема, в розрізі спірних правовідносин у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Саме принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю пов`язується Великою Палатою Верховного Суду з позбавленням власника володіння майном. Зокрема, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном відображено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19. Таким чином, з огляду на те, що володіння нерухомістю пов`язано з реєстраційним посвідченням, то датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості. Судом встановлено, що первинна реєстрація права власності за [PERSON] була проведена на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. - 04.05.2012 року. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року було скасоване в апеляційному порядку 10.07.2014 року. Це стало підставою для звернення Львівської міської ради із позовом у цивільній справі. Позивачем подана позовна заява 20.02.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Щодо зустрічного позову, то суд приходить до висновку про його безпідставність з огляду на наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Однак, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про те, що спірне майно введено до експлуатації, як на новостворене. Статтею 331 ЦК України (Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва) не передбачено можливості визнання права власності на майно, яке не прийняте в експлуатацію в судовому порядку. Аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 15.03.2017 року справа № 909/935/15. Окрім того, Верховний суд України на засіданні судової палати у цивільних справах 18 лютого 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення. Суд зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Окрім того, нормами закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порядком держаної реєстрації речових прав, затверджених постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 передбачено процедуру та документи для реєстрації права власності на новостворене майно, а також реєстрацію права власності на майно в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна. Матеріали справи на містять доказів звернення відповідача до уповноважених органів, які здійснюють реєстрацію права власності на майно та відмову у вчиненні ними таких реєстраційних дій. Правовідносини пов`язані із право набувача вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна врегульовано Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Відповідно до ч.4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої статті 390 ЦК України підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, що недобросовісний набувач (володілець) не має права на залишення поліпшеного майна собі. Крім того, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (ч. 3 ст. 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з власника майна на користь добросовісного володільця, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, а також схожий за змістом в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року п.63 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18). Постанова ВП ВС, 06.07.22, справа №914/2618/16 (провадження №12-25гс21) Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно ... Вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (пункт 52 постанови). Постанова ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), № у реєстрі 101829985 Не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Виходячи з викладеного, … позовні вимоги про витребування від відповідачів … є обґрунтованими і підлягають задоволенню (пункт 192 постанови). Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для відшкодування вартості невід`ємних покращень [PERSON] , оскільки вона не є добросовісним набувачем. [PERSON] вказує, що вона не була обізнана про те, що набуває майно у суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, однак до даного твердження суд ставиться критично, оскільки на момент набуття [PERSON] права власності (01.02.2017 на підставі договору купівлі-продажу) Франківським районним судом м. Львова вже було відкрито провадження у даній справі (ухвала суду від 20.02.2015), а також ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2016 забезпечено позов шляхом накладання арешту на об`єкт нерухомого майна приміщення площею 70,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 248947446101). Тобто фактично [PERSON] набуто право власності всупереч наявності ухвали суду від 14.12.2016, якою накладено арешт на спірне майно. Також, в матеріалах справи міститься висновок експерта №374/19 від 14.01.2019 згідно якого, ринкова вартість робіт та матеріалів (покращень), які затрачені [PERSON] при проведенні будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в буд. [ADDRESS] , якщо до реконструкції приміщення стан таких конструктивних елементів як підлога, вікна, двері та оздоблення був незадовільним та потребував ремонту, станом на 27.12.2018 року становить 1108051,0 грн. Ринкова вартість нежитлового приміщення загальною площею 74,1 кв.м. в буд. [ADDRESS] , станом на день проведення експертизи 27.12.2018 року, становить 1837280,0 грн. без ПДВ. Частка невід?ємних покращень у вартості нежитлового приміщення по [ADDRESS] , проведених [PERSON] та іншими третіми особами по справі, які були до моменту набуття в приватну власність спірного приміщення, [PERSON] , законними власниками, становить 60,3 % або 41/68 ідеальних часток. Виконані [PERSON] роботи з реконструкції нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , проведенні із дотриманням встановлених будівельних норм і після завершення реконструкції нежитлові приміщення відповідатимуть вимогам державним будівельним нормам а саме: п. 6.1.8, 6.1.11, 6.1.12, 7.13, 8.3 ДБН В.2.2-23-2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі» вимоги яких є обов`язковими при введенні в експлуатацію даних приміщень. Площа нежитлових приміщень по [ADDRESS] , після проведеної реконструкції збільшилась на 4,0 кв. м. Внаслідок здійснених робіт з реконструкції нежитлових приміщень, площею 74,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , іншими третіми особами по справі, які були до моменту набуття в приватну власність спірного приміщення [PERSON] законними власниками, створено «нову річ». Частка невід`ємних покращень у вартості нежитлового приміщення по [ADDRESS] , проведених [PERSON] та іншими третіми особами по справі, які були до моменту набуття в приватну власність спірного приміщення, [PERSON] , законними власниками, становить 60,3 % або 41/68 ідеальних часток. Проте, у вищевказаному висновку, експертом зазначено, зокрема, що в результаті проведеного огляду нежитлових приміщень по [ADDRESS] та при порівнянні їх з роботами зазначеними у локальному кошторисі на будівельні роботи №2-1-1 від 16.02.2017 року ПП «Будвест», та акті прийому-передачі виконаних робіт, зазначено не всі роботи, які необхідно було виконати, а тому встановити фактичні об`єми виконаних робіт та їх вартість по наданих на дослідження документах неможливо. Виконані роботи у приміщеннях по [ADDRESS] , містять багато прихованих робіт на які документи на дослідження не надані, тому визначити види усіх робіт, які виконувались, без застосування руйнівних методів не надається можливим. Визначити фактичну вартість всіх робіт та всіх матеріалів затрачених при виконанні робіт з реконструкції та капітального ремонту не надається можливим так, як об`єкт експертом не досліджувався до проведення реконструкції, а також в процесі виконання робіт по реконструкції, тому неможливо визначити достовірно всі види прихованих робіт, їх обсяг та вартість. Надані на дослідження документи не містять повної інформації по характеру виконаних робіт (технологія виконання), не містять також повної інформації по затрачених матеріалах, транспортних витратах, застосовуваних машинах та механізмах та ін., які входять у вартість понесених витрат, тому визначити фактичну вартість понесених затрат по наданих документах не надається можливим. З огляду на наведене вище, фактично сплачену суму коштів затрачених на влаштування невід`ємних поліпшень по наданих документах встановити не надається можливим. 23.02.2024 в судовому засіданні було допитано експерта [PERSON] де останнім були надані пояснення, що ним було сформовано висновок лише на підставі тих матеріалів які були надані стороною, повністю всі матеріали справи досліджені не були, оскільки експертиза проводилася не за ухвалою суду. Отже, до наявного в матеріалах справи експертного висновку, суд також, ставиться критично, оскільки експертом не досліджувався об`єкт до проведення реконструкції, про що вказано у самому висновку. Крім того, у висновку експертом використовується припущення (абзац 1 резолютивної частини висновку) «ринкова вартість робіт та матеріалів (покращень), які затрачені [PERSON] при проведенні будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в буд. [ADDRESS] , якщо до реконструкції приміщення стан таких конструктивних елементів як підлога, вікна, двері та оздоблення був незадовільним та потребував ремонту, станом на 27.12.2018 становить 1108051,0 грн», що фактично підтверджує те, що експерт не обізнаний про попередній стан спірного приміщення, у зв`язку з цим достеменно не можливо встановити реальний розмір. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову зустрічного позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача понесенні останнім судові витрати у розмірі 3654, 00 грн.

Outcome: partial