Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Шаповал С.В. звернулася до суду з вказаною позовною заявою до ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА», та мотивує свої вимоги тим, що вона згідно наказу директора ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА» (відповідач) №4-к від 28 лютого 2018 року прийнята з 01 березня 2018 року на посаду економіста, відповідний запис внесено до трудової книжки [PERSON] . До посадових обов`язків позивачки згідно посадової інструкції входило здійснення економічної діяльності товариства, підготовка вихідних даних для проектів господарсько-фінансової, виробничої та комерційної діяльності товариства, розрахунки витрат, економічний аналіз господарської діяльності товариства, участь у договірній роботі, розрахунки та контроль за розрахунковими операціями, облік економічної діяльності товариства тощо. Починаючи з липня 2024 року на підприємстві почались фінансові проблеми, через що своєчасно не сплачувалась електроенергія, інтернет та іноді створювало труднощі у своєчасному формуванню та поданню обов`язкової фінансової звітності товариства, що входило до обов`язків позивачки, в зв`язку з чим іноді вона була навіть змушена використовувати свій домашній інтернет для забезпечення виконання своїх трудових обов`язків, підготовки та подання обов`язкової звітності. Останнім часом керівник товариства втратив інтерес до господарської діяльності товариства, забезпечення його діяльності, але наказ про призупинення його діяльності чи простій не видавав. При цьому, заробітна плата позивачці останні 1,5 року не виплачувалась взагалі. Станом на 01 березня 2025 року товариство заборгувало позивачці 97933,50 грн. заробітної плати. Позивачка неодноразово намагалась вирішити це питання з директором товариства Крупником В.С., однак це не дало ніякого результату. Добровільно заплатити борг по заробітній платі директор відповідача не бажав незважаючи на її неодноразові звернення. Так, в квітні 2024 року позивачка в офісі товариства просила директора [PERSON] розрахуватись з нею по зарплаті, на що останні пообіцяв заплатити зарплату після того як продасть майно. Пізніше вона дізналась, що офіс товариства було продано і там наразі розташовано дитячий садок. Незважаючи на те, що керівництво відповідача отримало дохід від продажу приміщення, їй не було виплачено заборгованість по заробітній платі. В зв`язку з незабезпеченням керівництвом товариства позивачці належних умов праці, через що вона вже не мала можливості виконувати свої професійні обов`язки, невиплату заробітної плати, позивачка прийняла рішення звільнитися. 06 березня 2025 року позивачка в телефонній розмові повідомила директора відповідача [PERSON] про те, що на підприємстві зовсім немає світла, інтернету і вийшов термін дії програмного забезпечення, яке необхідне для виконання посадових обов`язків та підготовки і здачі фінансової звітності. Також вона задала керівнику питання щодо необхідності у виконанні її обов`язків та чи залишатись їй на роботі, на що директор підприємства відповів, що товариство працювати вже не буде і вони домовились про звільнення позивачки. Директор пообіцяв позивачці через 1-2 тижні оформити її звільнення, оскільки на той час, з його слів, він знаходиться не в місті Суми. Вказана розмова зафіксована на аудіозаписі, що додається. Однак, свої обіцянки директор відповідача не виконав і в подальшому всіляко уникав позивачку і не йшов на контакт. Після цієї розмови позивачка намагалась потрапити в офіс за місцем роботи, щоб забрати свої особисті речі (одяг, змінне взуття, парасолька тощо), однак офіс було зачинено, а в сусідніх офісах повідомили, що приміщення продано. 06 березня 2025 року була остання розмова між позивачкою та керівником відповідача. Більше директор відповідача [PERSON] на дзвінки та повідомлення позивачки у месенджері не відповідав. Остання навіть кілька разів намагалась поговорити з керівником за його домашньою адресою, однак безрезультатно. Лише одного разу, 28 березня 2025 року їй відповіла дружина директора і сказала, щоб вона їх не турбувала, що позивачка в ТОВ вже не працює і що [PERSON] вдома зараз немає. З вищенаведених причин, позивачка 03 квітня 2025 року направила відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 01 квітня 2025 року із супровідним листом, в якому просила її звільнити, надати наказ про звільнення, зробити відповідний запис у трудовій книжці і повідомити її про місце зустрічі за телефоном [NUMBER] . Ця заява була направлена засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням, але лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням та поштовим конвертом, що надаються. Згідно трекінгу з сайту Укрпошти позивачка отримала вказане поштове відправлення 22 квітня 2025 року, тобто строк з якого слід відраховувати тримісячний строк на звернення до суду за захистом порушеного права позивачки слід рахувати саме з 22 квітня 2025 року включно. Товариство всупереч вимогам закону та в порушення прав позивачки на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинило, наказ про звільнення останньої з роботи не видано, запис в трудову книжку не внесено. Позивачка через викладені вище обставини позбавлена можливості припинити трудові відносини з відповідачем у спосіб, передбачений КЗпП України, а отже її права підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачем припиненими за рішенням суду. Відповідачем заробітна плата позивачці перестала виплачуватися з листопада 2023 року. Останню заробітну плату вона отримала 20 листопада 2023 року в сумі 5393,50 грн. за жовтень 2023 року, що підтверджується розрахунковими листами. Заборгованість по заробітній платі згідно останнього виданого товариством розрахункового листа за лютий 2025 року за весь період складає 97933,50 грн. заробітної плати. Також, в зв`язку з тим, що в березні 2025 відповідач не звільнив позивачку, не припинив дії її трудового договору, він зобов`язаний нарахувати та сплатити їй заробітну плату за березень 2025 року, розмір якої виходячи з окладу в сумі 8000 грн. відрахування податку та військового збору складає 6160 грн. Таким чином, заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачкою складає 104093,50 грн. Разом з тим, позивачка жодного разу не була у щорічній відпустці, не мала змоги піти на лікарняний коли хворіла, так як замінити її було нікому, і вся документація та звітність була на ній. При цьому компенсація за невикористану щорічну відпустку їй також жодного разу не виплачувалась. Зважаючи на викладене, позивачка має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Період, за який мала бути надана відпустка позивачеві, є березень 2018 року по квітень 2025 року, тобто період трудових відносин між позивачкою і роботодавцем. Отже, розрахунковим періодом для обчислення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки є період з 01 березня 2018 року по 01 квітня 2025 року. Як вбачається з розрахунку компенсації за невикористану відпустку, що додається, за вказаний період позивачу належить 170 днів відпустки, розмір компенсації, за які виходячи з розміру заробітної плати 8000 грн. складає 40985,30 грн. Після утримання податків розмір компенсації, які належить до виплати позивачу складає 31558,68 грн. Таким чином, вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки складають 31558,68 грн. Після звернення до державної податкової служби та пенсійного фонду України позивачка дізналась, що позивачем не сплачувались за неї з жовтня 2024 року страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5). Так, з індивідуальної відомості про застраховану особу (форма ОК-5) позивачки вбачається, що з жовтня 2024 по лютий 2025 відповідачем як страхувальником позивачки були надані відомості про нараховану заробітну плату, проте не відображені відомості про перерахування ЄСВ, тобто страхові внески не були сплачені за позивачку. Разом з тим, відповідач не нарахував та не сплатив за позивачку страхові виплати за березень 2025 року, що є незаконним оскільки вона не є звільненою роботодавцем. Відповідач як страхувальник позивачки не виконав вимог закону і не сплатив за свого працівника (позивачку) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до порушення права позивачки щодо нарахування їй страхового стажу, а також врахування сум заробітної плати при обчисленні середньої заробітної плати для обрахунку пенсії за відповідний період. Вищевказані неправомірні дії роботодавця вплинули на її психологічний стан, вона зазнала моральних страждань, оскільки не має впевненості у завтрашньому дні, не має змогу самостійно розпоряджатися правом на працю та вибирати самостійно місце роботи, не може забезпечити сім`ю грошовими коштами, що погіршило матеріальне становище та необхідність забезпечення лікування чоловіка інваліда 1 групи, який знаходиться на діалізі. Позивачка регулярно зазнавала приниження через необхідність постійного доведення роботодавцю дотримання її законних трудових прав, ігнорування з боку відповідача викликала у неї великі хвилювання через таке свавілля і безсилля, навіть відповідний державний орган (управління праці) не змогло її захистити законні права позивачки, в зв`язку з чим вона почала хворіти на неврологічні хвороби. Разом з тим, на неї вплинула тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення права, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, зокрема, взяття кредитів у фінансових установах з метою забезпечення засобів для власного проживання, звернення до управління праці, адвоката, суду за захистом своїх порушених прав. На даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору не виконана і у позивачки відсутня можливість впливу на відповідача та припинення трудового договору в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки її заява про звільнення залишена відповідачем без реагування. Завдану моральну шкоду позивачка оцінює у 50000 гривень, яку просить стягнути на її користь з відповідача. Посилаючись на зазначене, просить суд визнати трудові відносини між позивачкою та відповідачем припиненими з 01 квітня 2025 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивачки про її звільнення; стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 104093 грн. 50 коп. та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 31558 грн. 68 коп.; зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відносно позивачки за період з жовтня 2024 року по березень 2025 року; стягнути з відповідача на користь позивачки 50000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 11 серпня 2025 року представником позивача, на виконання ухвали суду від 09 серпня 2025 року, надано суду клопотання про відстрочення сплати судового збору. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2025 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі; відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено розгляд справи на 05 грудня 2025 року о 13 год. 00 хв. В зазначеному судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився. Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши думку позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.19). Наказом ТОВ «Енерго-сервісне підприємство «Енергосила`від 28 лютого 2018 року № 4-к вона з 01 березня 2018 року прийнята на посаду економіста (а.с.20). Також 01 березня 2018 року між сторонами укладено трудовий договір (а.с.21). Судом досліджено посадову інструкція економіста ТОВ «Енерго-сервісне підприємство «Енергосила»,згідно якої до посадових обов`язків позивачки входило здійснення економічної діяльності товариства, підготовка вихідних даних для проектів господарсько-фінансової, виробничої та комерційної діяльності товариства, розрахунки витрат, економічний аналіз господарської діяльності товариства, участь у договірній роботі, розрахунки та контроль за розрахунковими операціями, облік економічної діяльності товариства тощо (а.с.22). 03 квітня 2023 року [PERSON] написала заяву на ім`я начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праціщодо порушення законодавства про працю керівником ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА» (а.с.23). Листом від 16 квітня 2025 року Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на ім`я позивачки надано відповідь про те, що в межах повноважень, визначених Положенням про Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби України з питань праці від 23.09.2022 № 173, посадовими особами Міжрегіонального управління у період з 14.04.2025 по 15.04.2025 здійснено спробу проведення заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА» (код ЄДРПОУ 34013426) за адресою: Сумська обл., м. Суми, вулиця Охтирська, будинок, 18. Однак, товариством не допущено посадових осіб Міжрегіонального управління до здійснення заходу державного нагляду (контролю). В результаті чого було складено акт про неможливість проведення заходу державного нагляду (контролю) та вживаються заходи щодо притягнення посадових осіб до адміністративної відповідальності, відповідно до ст. 188-6 КУпАП, та фінансової - згідно ст. 265 Кодексу законів про працю України, за створення перешкод в діяльності посадових осіб Міжрегіонального управління (а.с.24). 01 квітня 2025 року позивачка написала заяву на ім`я директора ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА», в якій просила звільнити її за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з посади економіста з 01 квітня 2025 року, провести остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати та компенсації за дні невикористаної основної та додаткової відпустки (а.с.25). 03 квітня 2025 року позивачка направила відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 01 квітня 2025 року із супровідним листом, в якому просила її звільнити, надати наказ про звільнення, зробити відповідний запис у трудовій книжці і повідомити її про місце зустрічі за телефоном [NUMBER] (а.с.26). Доказами направлення вказаного листа на адресу директора Товариства є рекомендоване повідомлення, копія конверту з відміткою, що лист повернувся «за закінченням терміну зберігання»(а.с.27), трекінг з сайту Укрпошти, відповідно до якого позивачка отримала вказане поштове відправлення 22 квітня 2025 року (а.с.28). Позивачкою надано суду розрахункові листки по заробітній платі за жовтень-грудень 2023 року та лютий 2025 року , які підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі перед нею відповідача. Із розрахункового листка за лютий 2025 року слідує, що позивачці належить до виплати заборгованість по заробітній у розмірі 97933 грн. 50 коп. (а.с.29). З інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на ім`я [PERSON] (форма ОК-5) слідує, що з жовтня 2024 року відповідачем не сплачувались страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 30-33). З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 10 червня 2025 року встановлено, що за період з жовтня 2023 року по квітень 20205 року [PERSON] не отримувала заробітну плату від відповідача, крім того, у відомості не відображені дані про перерахування відповідачем ЄСВ за березень 2025 року (а.с.34). Відповідно до розрахунку компенсації за невикористану відпустку [PERSON] за період з квітня 2024 року по березень 20205 року, розмір компенсації складає 88000, 00 грн. (а.с.37). Згідно з частини другої\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі\~Конституції України\~гарантується. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ч. 1\~ст.\~21\~КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом\~ст. 22 КЗпП України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У відповідності до\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву. Тобто, працівник наділений безумовним правом відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням, але до закінчення двотижневого строку, встановленого\~статтею 38 КЗпП України, і в такому випадку звільнення за власним бажанням не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Як вбачається зі змісту поданої позивачкою 01 квітня 2025 року заяви про звільнення за власним бажанням, в ній зазначено про поважні причини звільнення та дата, з якої вона бажає звільнитися з 01 квітня 2025 року (а.с.25). Отже позивачка, звертаючись до відповідача з заявою про звільнення дотрималася процедури, передбаченої трудовим законодавством. Проте суду не надано будь-яких доказів, які б вказували на результат розгляду відповідачем поданої позивачкою заяви про звільнення, а отже не вирішення питання про звільнення працівника від таких обов`язків є порушенням його права щодо вільного вибору праці. За таких обставин наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання припиненими трудових відносин між позивачкою та відповідачем та зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки . Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки відзив на позовну заяву відповідач не надав, зазначена у позові сума заборгованості по заробітній платі позивачки відповідачем не спростована. Відповідно до положень статтей\~47,\~116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з частиною першою\~статті 83 КЗпП України\~та частиною першою\~статті 24 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину -\~інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статтей\~4,\~6 Закону України «Про відпустки»\~щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша\~статті 6 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі\~статтею 83 КЗпП\~України\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Таким чином, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, заявлені позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення» обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. У пункті 1 частини першої статті 4 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; Згідно з частиною другою статті 7 цього Закону для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Частинами шостою-восьмою статті 9 вказаного Закону визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Під час судового розгляду встановлено, що ТОВ «ЕНЕРГО-СЕРВІСНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОСИЛА», в порушення наведених норм законодавства, не обрахував і не сплатив єдиний соціальний внесок до бюджету. Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про позивачку, як застраховану особу не відображали страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період з 01 жовтня 2024 року по 31 березня 2025 року, а тому позовні вимоги і в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо не вирішення питання про її звільнення з роботи, не виплати позиваці заробітної плати призвели до порушення її законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, визначаючи розмір завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує характер порушення її прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України оскільки судом відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 5090 грн. 12 коп. У відповідності\~до п.1\~ч.1\~ст.430\~ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць

Outcome: partial