Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту нецільового використання сплачених аліментів та внесення аліментів на особовий рахунок дитини. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] (надалі - позивач) перебував із [PERSON] (надалі - відповідачка) у офіційному шлюбі з 14.07.2017 по 08.12.2020 року. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . 08.12.2020 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між ним та відповідачкою був розірваний, діти залишились проживати з ним. З початком збройної агресії рф проти України, позивач разом із своєю матір`ю відправив усіх дітей до Німеччини. [INFO] мати позивача померла у Німеччині і до Німеччини приїхала відповідачка для догляду за дітьми, тому що позивач добровільно пішов до ЗСУ боронити країну. Незважаючи на те, що позивач допомагав фінансово та [PERSON] отримувала соціальну допомогу від Німеччини на кожну дитину 471 евро (21700 грн) та безкоштовне соціальне житло, [PERSON] через свого представника в Україні звернулась до Дзержинського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] 15 серпня 2023 року Дзержинським районним судом м. Харкова був винесений судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, починаючи з 05.07.2023 та відкрито виконавче провадження № 72914806 від 03.10.2023. Позивачем вказаний судовий наказ було виконано у повному обсязі та усі кошти у сумі 464906.01 грн було перераховано на рахунки ВДВС Шевченківського району м. Харкова та, у свою чергу, ВДВС перерахувало гроші у повному обсязі відповідачки на рахунок в МоноБанк на якому було біля 50000 грн заборгованості по двох провадженнях та на рахунок було накладено арешт. Зазначає, що у ході сумісного мешкання діти скаржилися на позивачку, що мати не надає достатньо грошей для гідного існування та повноцінного розвитку у Німеччині. Зокрема, відмовила у придбанні велосипедів та іншого необхідного для повноцінного розвитку дітей спортивного інвентаря, засобів зв`язку, навчання та багато іншого шо надало поштовх до повернення в Україну до батька. Після звільнення позивача з лав ЗСУ, 04.10.2024 двоє неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON] за власним бажанням, повернулись до України та почали проживати із батьком за адресою: [ADDRESS] на повному фінансовому утриманні позивача. При цьому кошти на білети та дорожні витрати 600 євро (27400 грн) сплатив позивач а не відповідач який отримував аліменти. Донька, [PERSON] , залишилась проживати та навчатися у Німеччині з відповідачкою. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.01.2025 по справі № 638/19448/24 з [PERSON] припинено стягнення аліментів на [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на підставі судового наказу № 638/7104/23 від 17 липня 2023 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова. Аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх доходів позивача продовжуються стягуватись, що позивачем не оспорюється. У період з 05.07.2023 по день набрання чинності рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.01.2025 по справі № 638/19448/24 з [PERSON] стягувались аліменти на утримання трьох дітей. Навіть врахуючи той факт, що з жовтня 2024 до наступного часу двоє синів вже проживали із батьком. Окрім аліментів, що стягувались на користь [PERSON] на утримання трьох неповнолітніх дітей, позивач перераховував ще кошти особисто дітям на розрахункові рахунки, які були відкриті в Монобанку. Однак, на усне прохання позивача та дітей надати звіт про використання аліментів за період з 05.07.2023 по березень 2025 відповідачка дала відмову. Також, звертає увагу суду, що відповідачка отримала аліменти, у період з 04.10.2024 по лютий 2025 на утримання двох неповнолітніх синів, які 04.10.2024 вже повернулись в Україну та були на утриманні позивача. Куди були витрачені кошти за цей період позивачу невідомо. Відповідно до чинного законодавства, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Порядок здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073 (далі - Порядок). Так, вказаним Порядком встановлено, що у ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину (пункт 8 Порядку); у разі якщо розмір аліментів, що сплачується на дитину, не перевищує розміру двох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку (на кожну дитину), оцінюється рівень забезпечення базових потреб дитини, а саме: забезпечення харчуванням, необхідними ліками у разі потреби, одягом та взуттям відповідно до сезону, іграшками та іншими засобами для розвитку та навчання дитини відповідно до її віку (пункт 9 Порядку); у разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями-та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо (пункт 10 Порядку); під час проведення інспекційного відвідування звертається увага на зовнішній вигляд дитини, її загальний стан та самопочуття, інші ознаки, що можуть свідчити про неналежний рівень задоволення її індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров' я, особливостей розвитку (хворобливий вигляд, невідповідність ваги та зросту віку дитини, занедбаність, відсутність продуктів харчування тощо) (пункт 11 Порядку); у разі якщо дитина досягла такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку, проводиться бесіда з дитиною з метою з`ясування рівня задоволення її індивідуальних потреб, зокрема у харчуванні, забезпеченні необхідним одягом, іншими речами та. засобами, необхідними для її належного догляду та розвитку (пункт 12 Порядку). При цьому, пунктом 14 Порядку встановлено, що чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування. Згідно з пунктом 15 Порядку протягом 5 робочих днів після проведення інспекційного відвідування складається висновок за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину за формою згідно із додатком до цього Порядку. Оскільки відповідачка разом із донькою [PERSON] знаходиться у Німеччині, здійснити інспектування місця проживання Відповідачки, відповідного до вищевказаного Порядку, не вбачається за можливе. Про що зауважив Департамент Служб у справах дітей служби у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова у відповіді від 28.10.2024 № 10-22/1511-24, коли [PERSON] звернувся із заявою про проведення перевірки щодо цільового використання аліментів [PERSON] (відповідь Департамент Служб у справах дітей служби у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова додана). Також, згідно вищевказаного Порядку підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів. Враховуючи дані обставини, [PERSON] просить суд в ході судового розгляду зобов`язати відповідачку надати докази цільового використання аліментів, а в разі їх ненадання, визнати даний факт як доказ нецільового використання сплачених аліментів. Натомість, позивач впевнений, що відповідачка використовує перераховані їм кошти на власні потреби. Згідно з ч. 2 ст. 186 СК України, у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позивач просить витребувати у [PERSON] звіт та підтверджуючі документи про використання аліментів з 05.07.2023 по 01.04.2025 на усіх дітей. Встановити факт нецільового використання аліментів [PERSON] [INFO] . Встановити порядок сплати аліментів, а саме: аліменти у розмірі 50 % всіх доходів [PERSON] на утримання [PERSON] [INFO] вносити на особистий рахунок неповнолітньої [PERSON] відкритий у AT «Універсал Банк» IBAN [NUMBER] починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] [INFO] безпідставно отриманих аліментів на утримання двох синів за період з 04. 10.2024 по лютий 2025 загальною сумою 20 850,00 грн. та перерахувати їх на особистий рахунок Позивача на утримання [PERSON] та [PERSON] у рівних долях по 10 425, 00 грн. кожному. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 березня 2025 року, визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М. Матеріали справи передані в провадження судді Яковлевої В.М. 13 березня 2025 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недоліків, що містяться в ній. 28 квітня 2025 року від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту нецільового використання сплачених аліментів та внесення аліментів на особовий рахунок дитини. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В уточненій позовній заяві [PERSON] просив витребувати від [PERSON] звіт та підтверджуючі документи щодо використання аліментів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ \~ \~ Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною другою статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини другої, шостої статті 95\~ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини перша - п`ята статті 83 ЦПК України). Згідно зі ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Таким чином, статтею 84 ЦПК України встановлено форма та зміст клопотання про витребування доказів. Клопотання зазначеним вище вимогам не відповідає. В порушення вимог статті 84 ЦПК України позивачем також не зазначено, які заходи вживалися для отримання доказів самостійно, зокрема звернення до відповідача, та докази про вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання доказів. Згідно з частиною четвертою статті 183\~ЦПК України суд встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Відповідно до ч. 3. ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У судове засідання позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. 17 грудня 2025 року [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Додаткових пояснень не має. Жодних заяв та клопотань, зокрема про витребування доказів, під час розгляду справи [PERSON] не подавав. Відповідач у судове засідання не з`явився про час, дату, місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. 17 грудня 2025 року представник відповідачки адвокат Чуприна Т.С. подала до суду письмові пояснення, згідно яких, відповідачка [PERSON] категорично не погоджується з доводами позивача, вважає їх необгрунтованими та незаконними, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Крім того,\~доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~У статті\~89\~ЦПК України\~визначено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність та\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Позивачем не\~надано суду\~жодного належного\~та допустимого\~доказу нецільового\~використання відповідачем\~аліментів,\~які сплачував\~ [PERSON] \~на утримання\~спільних дітей\~позивача та\~відповідача.\~Позивач у\~добровільному порядку\~будь-якої\~матеріальної допомоги\~на утримання\~спільних дітей\~відповідачу не\~надавав,\~в зв`язку\~з чим\~відповідач було\~змушена звернутися\~через свого\~представника до\~Шевченківського районного\~суду м.\~Харкова за\~видачею судового\~наказу про\~стягнення аліментів.\~Аліменти,\~які були\~виплачені відповідачу\~позивачем цілком\~та повністю\~були витрачені\~на проживання,\~утримання,\~розвиток,\~відпочинок та\~дозвілля спільних\~дітей позивача\~та відповідача,\~а саме:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] . Жодних доказів того, що відповідачка витрачала аліменти на власні потреби позивачем не надано. Крім того, [PERSON] сумлінно продовжує надавати грошове забезпечення на утримання неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , регулярно перераховуючи грошові кошти на їх особисті банківські рахунки. За таких обставин позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту нецільового використанння сплаченних аліментів та внесення аліментів на особливий рахунок дитини є необгрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Просить врахувати дані письмові пояснення під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту нецільового використанння сплаченних аліментів та внесення аліментів на особливий рахунок дитини. Цивільну справу розглянути за відсутності представника відповідачки - адвоката Чуприни Тетяни Сергіївни. У судовому засіданні представник третьої особи - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував із відповідачкою [PERSON] у офіційному шлюбі з 14.07.2017 по 08.12.2020 року. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . 08.12.2020 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано. 15 серпня 2023 року Дзержинським районним судом м. Харкова був винесений судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей починаючи з 05.07.2023 та відкрито виконавче провадження № 72914806 від 03.10.2023. Позивачем вказаний судовій наказ було виконано у повному обсязі та усі гроші у сумі 464906.01 грн було перераховано на рахунки ВДВС Шевченківського району м. Харкова та, у свою чергу, ВДВС перерахувало гроші у повному обсязі відповідачки на рахунок в МоноБанк на якому було біля 50000 грн заборгованості по двох провадженнях та на рахунок було накладено арешт. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.01.2025 по справі № 638/19448/24 з [PERSON] припинено стягнення аліментів на [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на підставі судового наказу № 638/7104/23 від 17 липня 2023 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що діти скаржилися на те, що мати не надає достатньо грошей для гідного існування та повноцінного розвитку у Німеччині. Відмовила у придбанні велосипедів та іншого необхідного для повноцінного розвитку дітей спортивного інвентаря, засобів зв`язку, навчання та багато іншого шо надало поштовх до повернення в Україну до батька. Позивач допомагав фінансово та [PERSON] отримувала соціальну допомогу від Німеччини на кожну дитину 471 евро (21700 грн) та безкоштовне соціальне житло, [PERSON] через свого представника в Україні звернулась до Дзержинського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] . Після звільнення Позивача з лав ЗСУ, 04.10.2024 двоє неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON] за власним бажанням, повернулись до України та почали проживати із батьком за адресою: [ADDRESS] на повному фінансовому утриманні Позивача. При цьому кошти на білети та дорожні витрати 600 євро (27400 грн) сплатив Позивач а не Відповідач який отримував аліменти. Донька, [PERSON] , залишилась проживати та навчатися у Німеччині з dідповідачкою. Аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх доходів позивача продовжуються стягуватись, що позивачем не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім і та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно зі ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно із ч. 3 ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що кожен з батьків зобов`язаний брати участь в утриманні своїх дітей. Один з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний, зокрема, на підставі рішення суду, сплачувати аліменти на її утримання. Одержувачем таких аліментів, як правило, являється особа з якою проживає дитина (другий і батьків, опікун або піклувальник, тощо). Сплачені аліменти являються власністю дитини, але їх одержувач має право розпоряджатися ними виключно на потреби дитини і в її інтересах. При цьому, платник аліментів зберігає право здійснювати контроль за цільовим використанням аліментів, що забезпечує дотримання найкращих інтересів дитини. Нецільове використання одержувачем аліментів може мати наслідком зміни їх одержувача або зменшення розміру. Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15.11.2018 № 1713. Так, відповідно до пунктів 2-6 порядку, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів. Згідно з пунктом 17 порядку, у разі виявлення за результатами проведеного інспекційного відвідування ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів, платник аліментів відповідно до ст. 186 СК України має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Отже, саме на орган опіки та піклування покладено здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, який може здійснюватися як за власною ініціативою органу, так і за заявою платника. Для платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів передбачено право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Таким чином, в таких правовідносинах платник аліментів має покладатися лише на належне виконання своїх функцій органом опіки та піклування, його добросовісність та фаховість, оскільки інші докази витрачання коштів отримувачем не є належними доказами в таких правовідносинах. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 08.04.2019 у справі №711/11054/17 (провадження № 61-42009св18), від 02.02.2021 у справі № 751/1396/19 (провадження № 61-18643св19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом частини першої статті 129\~Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7 та 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~N789-XII\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 СК України). Статтею 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~179\~СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно із ч. 1, 2 ст.\~186\~СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно із ч. 3 ст.\~19\~СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Згідно порядку здійснення органом опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим Наказом Міністерства соціальної політики України від 15.11.2018 року №1713, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів. Безпосереднє проведення інспекційного відвідування покладається на службу у справах дітей відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів із залученням (за потреби) інших посадових осіб суб`єктів соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю (психолог, соціальний педагог, фахівець із соціальної роботи). Кількість посадових осіб, що проводять інспекційне відвідування, не може бути меншою ніж дві особи. Підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей. Для підтвердження сплати аліментів разом із заявою платник аліментів обов`язково подає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців, виданий відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, а також відомості про місце проживання отримувача аліментів. У разі повторного впродовж року звернення платника аліментів із заявою про проведення інспекційного відвідування подається розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період, що минув з дати проведення попереднього інспекційного відвідування. Наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів. Відповідно до розрахунку старшого державного виконавця Ю. Приймак заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] , згідно виконавчого листа № 638/7104/23 від 15.08.2023, виданого Дзержинським районнним судлом м. Харкова з [PERSON] стягнуто адліменти на користь [PERSON] на утримання трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , (половини) заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 50% пр. мін. Для дитини відповівдного віку та не більше 10 пр. мін. На диитину, щомісячно, починаючи з 05.07.2023 та до досягнення дитиною повнголіття. Переплата по сплаті аліментів станом на 31.01.2025 складає 32689,61 грн (а.с. 43). Відповідно до п. 1 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, цей Порядок визначає процедуру здійснення контролю за цільовим витрачанням коштів на утримання дитини (аліментів) одним із батьків або іншим законним представником дитини, разом з яким вона проживає. Згідно п.2 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів. Відповідно до п.3 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого\~Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/3307, безпосереднє проведення інспекційного відвідування покладається на службу у справах дітей відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів із залученням (за потреби) інших посадових осіб суб`єктів соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю (психолог, соціальний педагог, фахівець із соціальної роботи). Кількість посадових осіб, що проводять інспекційне відвідування, не може бути меншою ніж дві особи. Згідно п.4 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, подана до районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання одержувача аліментів або до відповідної служби у справах дітей. З метою перевірки цільового використання відповідачем грошових коштів, які стягуються з позивача в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітнього дитини, позивач звернувся до служби у справах дітей Обухівської міської ради. Згідно п.8 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, в ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину. Відповідно до п.10 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, у разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо. Згідно п.11 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, під час проведення інспекційного відвідування звертається увага на зовнішній вигляд дитини, її загальний стан та самопочуття, інші ознаки, що можуть свідчити про неналежний рівень задоволення її індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку (хворобливий вигляд, невідповідність ваги та зросту віку дитини, занедбаність, відсутність продуктів харчування тощо). Відповідно до п. 12 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, у разі якщо дитина досягла такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку, проводиться бесіда з дитиною з метою з`ясування рівня задоволення її індивідуальних потреб, зокрема у харчуванні, забезпеченні необхідним одягом, іншими речами та засобами, необхідними для її належного догляду та розвитку. Згідно п.14 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування. Відповідно до п.15 «Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073, протягом 5 робочих днів після проведення інспекційного відвідування складається висновок за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину за формою згідно із додатком до цього Порядку. Службою у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради розглянуто Вашу заяву щодо здійснення контролю за цільовим витрачанням [PERSON] аліментів, на утримання дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За результатами розгляду Начальником Служби Ніною Гладченко надано таку відповідь. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 15.11.2018 №1713 «Про затвердження Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину» (далі по тексту - Порядок) підставою для проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів є заява платника аліментів, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців, виданий відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, а також відомості про отримувача аліментів та місце його проживання. Водночас наголошено, що витребування у того з батьків, з ким проживає дитина, квитанцій, чеків, інших підтверджень конкретного використання коштів, отриманих від сплати аліментних зобов`язань за той чи інший проміжок часу, не передбачено жодним нормативно-правовим актом та є незаконним. Така інформація може бути надана особою добровільно. Тобто, при здійсненні контролю за цільовим використанням аліментів орган опіки та піклування може зробити відповідний висновок виключно виходячи із дослідження забезпечення основних потреб дитини та позбавлений права робити фінансові підрахунки. Перевіркою з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] , являється стягувачем аліментів на дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживає у ФРГ у м. Франкфурт на майні. Євгенії [PERSON] [INFO] , через Viber на номер телефону [NUMBER] направлене повідомлення про проведення перевірки цільового використання нею аліментів. Остання вийшла на зв`язок, підтвердила факт перебування за кордоном, однак письмові пояснення щодо використання нею аліментів не надала. Службою у справах дітей по Шевченківському району ДССД ХМР з`ясовано, що за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] . Вищезазначене житло на праві власності належить малолітній [PERSON] . Відповідно до довідки від 16.09.2024 виданої старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно виконавчого документу судовий наказ № 638/7104/23 від 15.08.2023 Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання трьох дітей, у вигляді половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 05.07.2023 та до досягнення повноліття, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 09.10.2024 у період з липня 2023 по квітень 2024 [PERSON] сплачено [PERSON] 286688,12 грн., що перевищує два прожиткових мінімуму на одну дитину відповідного віку щомісячно. З травня 2024 по вересень 2024 сплачено 31275 грн. що не перевищує два прожиткових мінімуму на одну дитину відповідного віку щомісячно. Під час відвідуванням місця проживання родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з`ясовано, що неповнолітні, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з 04.10.2024 перебувають в Україні, мають наміри у подальшому проживати разом з батьком [PERSON] . За словами [PERSON] малолітня [PERSON] разом з матір`ю мешкають у Німеччині. \~ \~ \~ \~Умови проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] добрі. Діти мешкають у приватному домоволодінні, забезпечені необхідним одягом, взуттям, предметами харчування. У кожного з неповнолітніх є окрема кімната, яка облаштована відповідно до їх потреб: окремі спальні місця, місця для занять, комп`ютерна техніка та підключення до інтернету. Потреби неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , після їх повернення в Україну, забезпечуються батьком, [PERSON] . Враховуючи, що стягувач аліментів [PERSON] перебуває за кордоном, разом з нею за кордоном проживали і її діти, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проведення інспекційного відвідування місця їх проживання, складання відповідного висновку про забезпечення потреб дітей та цільове або не цільове використання аліментів за період їх стягнення з липня 2024 по вересень 2024, не можливо. Натомість роз`яснено, що контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів передбачено виключно статтею 186 Сімейного кодексу України (далі-Кодекс), відповідно до якої за заявою платника аліментів або за власного ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. Вказаною статтею Кодексу чітко передбачено, що остаточне рішення щодо цільового або нецільового використання аліментів приймається виключно судом. При цьому позивачем по справі може виступати тільки платник аліментів, а не орган опіки та піклування. Отже, орган опіки та піклування позбавлений права приймати остаточне рішення з окресленого питання та не може ініціювати розгляд справи у судовому порядку. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог\~статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності\~забезпечує повноту\~дослідження обставин\~справи.\~Зокрема,\~цей принцип\~передбачає покладення\~тягаря доказування\~на сторони.\~Водночас цей\~принцип не\~створює для\~суду обов`язок\~вважати доведеною\~та встановленою\~обставину,\~про яку\~стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Доводи позивача про нецільове використання відповідачем аліментів, стягнутих з позивача на утримання малолітньої дитини, не підтверджені жодними доказами. З клопотанням про витребування доказів чи іншими [PERSON] не звертався. Позивачем до позовної заяви останнього не додано належних, достатніх, достовірних, допустимих доказів нецільового використання відповідачем аліментів, стягнутих з позивача на утримання малолітньої дитини, а тому позовні вимоги позивача є недоведеними. Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачем не доведено факт нецільового використання коштів відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини, відкритий в АТ «Універсал Банк». Стосовно стягнення безпідставно отриманих аліментів суд зазначає наступне. Відтак, предметом позову у цій частині є вимога позивача про стягнення з відповідача та перерхування на особисті рахунки неповнолітніх синів [PERSON] , [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 20850, 00 грн, а, відтак, правовою підставою таких позовних вимог є стаття 1212 ЦК України. Так, відповідно до частини першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16.01.2020 у справі № 753/15556/15-ц, вказано, що за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Факт перерахування зазначених вище грошових коштів сторонами під час розгляду справи не оспорювався. Позивач вважає, що ці грошові кошти є аліментами, які він сплатив на задоволення потреб дітей, але послуги відповідача, які були оплачені цими коштами, не направлені на задоволення потреб дітей, що свідчить про їх нецільове використання платником. Як зазначено вище, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зважаючи на зміст зазначеної норми, можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні немає правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК як і загалом норм глави 83 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналізуючи викладе, можна дійти висновку, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що власником перерахованих грошових коштів, на його думку, є його діти, а той з батьків, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Тому, обираючи спосіб захисту, установлений положеннями ст.1212 ЦК України, позивач просить суд стягнути безпідставно набуті грошові кошти не на свою користь, а просить перерахувати їх на особисті рахунки неповнолітніх синів [PERSON] , [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 20 850, 00 грн, по 10 425,00 грн кожному. Щодо обраного позивачем способу захисту права суд зазначає наступне. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). З аналізу вищенаведеного судом правового обгрунтування можна дійти висновку, що правовий механізм, установлений статтею 1212 ЦК України, можна застосовувати як самостійний спосіб захисту права тієї особи, яка вважає себе власником майна, шляхом пред`явлення позову до володільця, і у разі наявності між власником та володільцем майна правових відносин речово-правового характеру. При цьому, зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Відповідно до ч.1 ст.186 Сімейного кодексу України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Частиною 2 ст.186 Сімейного кодексу України унормовано, що у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). Обраний позивачем по справі спосіб захисту права шляхом пред`явлення вимог до [PERSON] про витребування безпідставно набутого майна, з урахуванням правових відносин, які виникли між учасниками справи, змісту та характеру порушення права не є ефективним. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18). Таким чином, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для залишення позовних вимог без задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому судовий збір за подання позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed