Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

До Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд стягнути з останнього заборгованість у сумі 30 100,00 грн за кредитним договором № 101958996 від 15.05.2021 (далі кредитний договір), а також судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн, зумовлені судовим розглядом вказаних позовних вимог. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором у нього виникла заборгованість перед первісним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН». За результатами укладення договору факторингу, право вимоги за заборгованістю відповідача перед первісним кредитором перейшло до позивача. Як правову підставу для звернення до суду позивач зазначає норми Цивільного кодексу України щодо обов`язковості умов укладених договорів, обов`язковості виконання боржником узятих на себе зобов`язань за договором, правових наслідків відступлення права вимоги та особливостей укладення і виконання кредитних договорів; норми Закону України «Про електронну комерцію» щодо порядку укладення договорів в електронному вигляді. Разом із поданням позову представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Ухвалою від 01.10.2025 Дунаєвецький районний суд Хмельницької області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі первісний кредитор) та відповідачем було укладено кредитний договір № 101958996 від 15.05.2021 (далі кредитний договір) на умовах повернення суми кредиту з процентами відповідно до кредитного договору, згідно з умовами якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у сумі 7 000,00 грн на 30 днів з фіксованою процентною ставкою у розмірі 1,00 відсотків за кожен день користування кредитом. Строк кредитування встановлено з 15.05.2021, дата повернення кредиту визначена 14.06.2021, наявні пункти про можливість пролонгації строку кредитування на різних умовах, в залежності від поведінки позичальника. Відповідач отримав обумовлені кредитним договором кошти 15.05.2021 на банківську картку, реквізити якої самостійно вказав первісному кредитору, що підтверджується платіжним дорученням № 27677281 від 15.05.2021. Вказаний вище кредитний договір та додатки до нього підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який було відправлено на мобільний телефонний номер відповідача та введено ним при укладенні договору. У результаті невиконання умов кредитного договору у відповідача перед первісним кредитором утворилась заборгованість, яку позивач визначає у сумі 30 100,00 грн, з яких 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 23 100,00 грн - заборгованість за несплаченими відсотками. Заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором була передана первісним кредитором товариству з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на підставі договору факторингу № 08Т від 14.09.2021 та реєстру прав вимоги. Таким чином, унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором у нього виникла заборгованість перед первісним кредитором. За результатами укладення між первісним кредитором та позивачем відповідних договорів факторингу, право вимоги за заборгованістю відповідача перед первісним кредитором перейшло до позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України. Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого. Встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням останнім зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. Вказані правовідносини є цивільно-правовими та регулюються Цивільним кодексом України. Сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України). За ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України та відповідно до ст. 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» для ідентифікації сторін у електронному правочині можуть використовуватись такі види електронних підписів: а) кваліфікований електронний підпис або печатка, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа, створення та перевірка яких здійснюється з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису та печатки відповідно; б) печатка суб`єкта господарювання, створення та перевірка якої здійснюються з використанням засобів електронної печатки відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги»; в) удосконалений електронний підпис, створений з використанням особистого ключа, відповідність якого відкритому ключу підтверджено сертифікатом відкритого ключа; г) електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором суб`єкт господарювання зобов`язаний зберігати доказ використання та підтвердження отримання/відправлення такого ідентифікатора, зокрема, але не виключно, шляхом створення архіву електронних журналів (лог-файлів) інформаційної системи, в якій відбувається електронна ідентифікація, та забезпечувати можливість електронної ідентифікації такого архіву. З огляду на викладене, суд вважає, що кредитний договір, укладений електронним способом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є правочином, який відповідає вимогам Цивільного кодексу України, створює для сторін такі самі юридичні наслідки, як і аналогічний за змістом кредитний договір, підписаний власноручним підписом у паперовій формі. Договір було укладено у передбаченій законом формі, а тому він є чинним та обов`язковим для його сторін. Відповідач отримав кошти за кредитним договором, що підтверджено платіжним дорученням, відтак виник обов`язок з повернення отриманих грошових коштів. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні врегульовано Законом «Про споживче кредитування». Так, п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до п. 7-1 ч. 1 ст. 1 Закону «Про споживче кредитування» новий кредитор - особа, яка у встановленому законодавством порядку набула за цивільно-правовим договором або з інших підстав заміни кредитора у зобов`язанні право вимоги за договором про споживчий кредит або іншим договором, передбаченим ч. 2 ст. 3 цього Закону. Частиною 1 статті 18 Закону «Про споживче кредитування» визначено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. До нового кредитора переходять передбачені цим Законом зобов`язання кредитодавця, зокрема щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимоги щодо етичної поведінки) (ч. 3 ст. 18 Закону «Про споживче кредитування»). Згідно з ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України). Виходячи із вказаних правових норм, суд встановив, що заміна кредитора у зобов`язанні (товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» на товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС») відбулася на підставі договору факторингу № 08Т від 14.09.2021, що підтверджується відповідними договорами, актами та реєстрами прав вимоги, наданими позивачем до суду. Таким чином, позивач є належним кредитором у зобов`язанні та має право вимагати від відповідача виконання зобов`язань за кредитним договором. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що первісним кредитором було виконано взяті на себе зобов`язання шляхом надання відповідачу кредитних коштів у сумі 7000,00 грн, про що свідчить платіжне доручення № 27677281 від 15.05.2021. При цьому відповідачем не було належним чином виконано зобов`язання за кредитним договором у частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у встановлені договором строки. Разом з тим, досліджуючи матеріали справи, суд звертає увагу на те, що кредитний договір містить умови про продовження строку кредитування, зокрема пунктом 2.3 договору передбачено можливість пролонгації строку кредитування на "пільгових умовах" (пункт 2.3.1.1) та на "стандартних (базових) умовах" (пункт 2.3.1.2). Зокрема, відповідно до пункту 2.3.1.2 кредитного договору, позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, при цьому таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Відповідно до наданого позивачем деталізованого розрахунку за кредитним договором, встановлено, що первісний строк кредитування становив 30 днів (з 15.05.2021 по 14.06.2021), протягом якого нараховувалися відсотки за ставкою 1,00 відсотків на день, що становило 70,00 грн за кожен день користування кредитом. За період з 16.05.2021 по 14.06.2021 (30 днів) було нараховано відсотків на загальну суму 2 100,00 грн. Після спливу первісного строку кредитування, з 15.06.2021 по 13.08.2021 (60 днів), позивач нараховував відсотки за ставкою 5,00 відсотків на день, що становило 350,00 грн за кожен день, загальна сума відсотків за цей період становить 21 000,00 грн. Загальна сума заборгованості за відсотками, заявлена позивачем до стягнення, становить 23 100,00 грн. Аналізуючи вказані обставини, суд виходить з того, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Умови договору про автоматичну зміну істотних умов кредитування (процентної ставки, строку користування кредитом) після спливу визначеного договором строку кредитування, без укладення відповідної додаткової угоди чи нового договору, є протиправним встановленням додаткової фінансової відповідальності для споживача, оскільки такі умови лише припускають волевиявлення позичальника на зміну умов договору у майбутньому, але не є безпосереднім волевиявленням на укладення нового договору чи зміну умов існуючого договору. Суд відзначає, що кредитний договір № 101958996 було укладено 15.05.2021, тобто до набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення захисту споживачів фінансових послуг», яким було доповнено ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», що встановлює пряму заборону на умови про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Однак, незважаючи на те, що на момент укладення договору вказана норма ще не діяла, судова практика щодо неправомірності умов про автопролонгацію була вже сформована та є на думку суду доречною для застосування і в цій справі. Таким чином, суд доходить висновку, що після спливу первісного строку кредитування 14.06.2021 право первісного кредитора нараховувати проценти за договором припинилося. Відтак, нарахування відсотків за ставкою 5,00 відсотків на день у період з 15.06.2021 по 13.08.2021 на загальну суму 21 000,00 грн є неправомірним та не підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, суд зазначає, що за період первісного строку кредитування (з 15.05.2021 по 14.06.2021) відповідач зобов`язаний був сплатити відсотки за користування кредитом за ставкою 1,00 відсотків на день, що становить 2 100,00 грн за 30 днів користування кредитом. Вказана сума відсотків відповідає умовам кредитного договору, не суперечить нормам чинного законодавства та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, суд встановив, що відповідач не повернув первісному кредитору основну суму кредиту у розмірі 7000,00 грн, яку він отримав за кредитним договором 15.05.2021. Обов`язок повернення основної суми кредиту встановлено статтею 1054 Цивільного кодексу України та умовами кредитного договору. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання з повернення кредиту, сума основного боргу у розмірі 7 000,00 грн також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №\~101958996 від 15.05.2021 у загальній сумі 9 100,00 грн, з яких 7 000,00 грн основний борг (тіло кредиту) та 2 100,00 грн заборгованість за відсотками за період первісного строку кредитування. В решті позову суд відмовляє. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України). Як вбачається із матеріалів справи, позивач під час подання позову сплатив судовий збір у сумі 2 422,40 грн. З огляду на те, що позовні вимоги суд задовольнив частково (задоволено вимоги на суму 9 100,00 грн при заявлених 30 100,00 грн), судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 732,38 грн. Що стосується заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає таке. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктами 1 і 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а саме договір про надання правової допомоги та акт про підтвердження надання правової допомоги, враховуючи об`єм та характер наданих послуг, їх складність, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн відповідають критеріям реальності та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи. Вказана сума є обґрунтованою, доказів протилежного сторонами до справи не надано. Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: partial