Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У січні 2025 року позивачка звернулася із позовом до [PERSON] у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 07.12.2019 перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 14.10.2013 було розірвано її шлюб з відповідачем. Рішенням суду від 08.11.2013 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки. Відповідач у добровільному порядку кошти на утримання доньки не сплачував. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості у її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я. Дитині виповнилося чотирнадцять років, проте вона не пам`ятає свого батька, не має до нього ніяких почуттів. На теперішній час донька вважає своїм батьком чоловіка позивачки [PERSON] , з яким склалися усталені, доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини. Вважає, що з метою забезпечення прав та інтересів доньки, буде доцільним позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 16.01.2025 провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.08.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Джихур Т.А. підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.\~ Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. У матеріалах справи наявна заява від імені [PERSON] від 25.02.2025 про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі (а.с.60), проте особу, яка направила заяву засобами поштового зв`язку судом достовірно не установлено. При цьому суд зазначає, що адресована [PERSON] повістка та ухвала про відкриття провадження повернулася на адресу суду із довідкою відділення поштового зв`язку із зазначенням причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відтак, у суду наявні обґрунтовані сумніви у підписанні відповідачем, який станом на дату подання заяви від 25.02.2025\~ не отримував судову повістку та ухвалу про відкриття провадження. Також позивачем надано разом із позовом нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 26.12.2024 у якій він просить розглядати справу про позбавлення його батьківських прав без його участі. Вказану заяву складено та посвідчено до подання позовної заяви до суду, коли [PERSON] не мав статусу відповідача та не був наділений процесуальними правами щодо подання такої заяви. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2013 року у справі №183/1934/13-ц . На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року у справі №183/5083/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ? частки заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 10.07.2013 до досягнення дитиною повноліття (а.с.18-19). У період з 01 квітня 2023 року по 30 вересня 2023 року аліменти на утримання дитини від відповідача позивачка не отримувала, що підтверджується довідкою Новомосковського відділу ДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 01.10.2023. Як вбачається з відповіді №30781/7 від 13.02.2025 Самарівського відділу ДВС у Самараівському районі, яка надійшла на виконання ухвали суду, починаючи з листопада 2023 року з заробітної плати боржника [PERSON] щомісячно стягувалися кошти в рахунок сплати поточних аліментів та погашення заборгованості зі сплати аліментів; вказано суми та періоди, за які стягувачем отримано кошти в рахунок сплати аліментів (листопад 2023 року по січень 2025 року); 27.12.2024 до відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документу без виконання та повідомлення про відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на 27.12.2024, у зв`язку з чим 14.02.2025 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.72-73). У характеристиці учениці 9-Б класу [PERSON] зазначено, зокрема, що [PERSON] бере активну участь у житті дитини та класу, цікавиться успішністю та інтересами доньки, допомагає та підтримує. Батько [PERSON] з сім`єю не проживає, не спілкується та не цікавиться життям і навчанням дитини, жодного разу не виходив на зв`язок із класним керівником, не відвідував батьківські збори, навчанням доньки не цікавився (а.с.20). Згідно з актом від 27.12.2024, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з чоловіком [PERSON] , донькою [PERSON] , донькою [PERSON] , донькою [PERSON] (а.с.22). Домоволодіння за вказаною адресою належить батькові позивачки [PERSON] (а.с.23-30). Позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] мають статус багатодітної сім`ї (а.с.46). Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У пункті 16 Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року - зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивачки про те, що відповідач ухиляється від обов`язку утримувати доньку спростовуються повідомленням виконавчої служби №30781/7 від 13.02.2025, у якому зазначено, що відповідач сплачував аліменти, а виконавче провадження завершено за заявою стягувача. Наявні в матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачем його батьківських обов`язків. Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Перещепинської міської ради Самарівського району Дніпропетровської області, щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON] , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18). Зазначення відомостей, з яких випливає встановлення органом опіки та піклування відсутності фінансової та матеріальної допомоги дитині відповідачем, текст висновку не містить, як і не містить підстав та доказів на встановлення факту відсутності [PERSON] у житті дитини, самоусунення його від виховання та розвитку, тощо. З поданого висновку суд не може встановити перелік заходів та робіт органу опіки та піклування які проводились з сім`єю, хоча проведення таких заходів є прямим обов`язком органу опіки та піклування, покладеного на нього ст. 19 СК України. За таких обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 759/14651/22 (провадження № 61-11158св24). Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять. Окрім того, матеріали справи не містять даних про порушення відповідачем громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Зі змісту наданого суду висновку органу опіки та піклування убачається, що думку дитини було з`ясовано. Підстав повторно з`ясовувати думку [PERSON] у судовому засіданні, судом не встановлено. З приводу наданих пояснень самої дитини [PERSON] , які наведені у висновку, про те, що вона не підтримує жодного контакту з біологічним батьком, не відчуває від нього емоційного зв`язку, не визнає його як авторитетну особу, суд звичайно не заперечує право дитини ображатись чи гніватись на свого батька з тих чи інших підстав, проте такі обставини не можуть стати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З приводу нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про те, що він дає згоду на позбавлення батьківських прав, суд зазначає, що як регламентовано ч.ч.2, 3ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Подання заяви від 26.12.2024, в якій відповідач відмовляється від батьківських прав відносно своєї дитини, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає та порушує інтереси дитини. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство стосовно неї чи за її присутності. Позивачкою [PERSON] не доведено необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого орган опіки та піклування належно не аргументував. При цьому надані позивачем докази, на переконання суду, виключно підтверджують характер та спосіб участі відповідача у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дочки. Виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи, що відповідач не бере достатньої участі у вихованні дитини, суд вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків. Сімейні стосунки мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20). Позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це покращить існуючу ситуацію та сприятиме захисту інтересів дитини, зокрема, з урахуванням того, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити за необґрунтованістю позовних вимог, та вважає, що відповідача слід попередити, що у разі в подальшому неналежного виконання ним батьківських обов`язків відносно неповнолітньої доньки, він\~ буде позбавлений батьківських прав. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батьки стосовно дочки протягом розумного строку після ухвалення судового рішення, позивачка не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відповідно до ч.1\~ ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed