Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

29.05.2025 року позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування, в якому просить стягнути з коштів Державного бюджету України на його користь у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і бездіяльністю службових осіб відділення поліції № 3 Одеського рай управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області 800000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що у 1989 році на підставі рішення Суворовського райвиконкому м.Одеси позивачу було надано земельну ділянку у [ADDRESS] на встановлення гаража для зберігання транспортного засобу. 12.08.1989 року з внесенням вступного внеску до створеного кооперативу «Іскра», було зареєстровано гараж за № [NUMBER] та видано членський квиток, позивач сплачував членські внески, у подальшому у зв`язку з безпідставним збільшенням їх розміру, позивач звернувся до правління з вимогою належним чином укласти договір на зберігання гаража та автомобіля, де встановити обґрунтований розмір внесків. Проте, договір не було укладено та позивачу 17.09.2023 року було обмежено доступ до гаража та автомобіля, чим грубо порушено його права, навіть на виклик та приїзд поліції щодо перешкоджання у володінні та користуванні його власністю, правління не реагує, чим задано істотної шкоди як в матеріальному так і моральному вимірі. 18.09.2023 року позивач звернувся до слідчого відділення поліції № 3 Одеського рай управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області з викладенням обставин вчиненого відносно позивача кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 та ч.2 ст.189 КК України, просив внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розпочати досудове слідство в порядку, визначеному ч.1 ст.124 КПК України. Проте, бездіяльність слідчого щодо внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, було оскаржено позивачем до суду. Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м.Одеси від 05.10.2023 року було задоволена скарга за зверненням [PERSON] на бездіяльність посадових осіб ВП № 3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, яка виразилась у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за заявою від 18.09.2023 року. Відповідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань заява [PERSON] було зареєстровано 21.10.2023 року, присвоєно номер кримінального провадження 12023164490000432, розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України./а.с.5/ У подальшому позивач неодноразово звертався зі скаргами на рішення та бездіяльність органу дізнання при проведенні досудового розслідування з приводу неприйняття цивільного позову, незаконного закриття кримінального провадження, відмови у визнання позивача потерпілим, не розгляду слідчим заяв та клопотань потерпілої особи, повторним закриттям кримінального провадження. Внаслідок розгляду скарг [PERSON] судами були прийняти численні ухвали щодо задоволення вимог скарг та скасування постанов слідчого та зобов`язання вчинити певні дії, які було надано позивачем до позову.(ухвала суду від 05.10.2023 року, ухвала суду від 17.11.2023 року, ухвала суду від 11.12.2023 року, ухвала суду від 29.03.2024 року, ухвала суду від 21.11.2024 року, ухвала суду від 12.12.2024 року, ухвала суду від 18.04.2025 року, ухвали суду від 21.05.2025 року, ухвала суду від 15.10.2025 року)./а.с.6-23/ Позивач вказує, що вищенаведені факти незаконних рішень і бездіяльності службових осіб органу дізнання у кримінальному провадженні не можуть бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією та міжнародними договорами України. Крім того, зазначає, що до наступного часу не має доступу до гаража та автомобіля, протиправна поведінка службових осіб органу дізнання, яка чиниться упродовж 1 року 8 місяців, вимагала значних зусиль і витрат часу у захисті порушеного права, відволікала від трудових занять, пригнічувало душевний стан, принижувало гідність та порушувало принцип рівності усіх перед законом, несправедливе відношення до захисту від кримінального правопорушення, призводило до переживань, підняття артеріального тиску, погіршення самопочуття. Нескінчена тяганина при розгляді заяв, завдало страждань, що призвело до спричинення моральної шкоди, яку позивач оцінює у 800000 грн., за системну протиправну поведінку органів дізнання на протязі тривалого часу, з використанням ними владних повноважень, та винесенням численних незаконних постанов, які було скасовано у порядку судового контролю за проведенням кримінального провадження. Позивач, посилаючись на ст.16 ЦК України зазначає, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2025 року вказану справу передано судді Приморського районного суду м.Одеси Абухіну Р.Д. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04.06.2025 року справу за позовом [PERSON] було передано за підсудністю Київському районному суду м.Одеси. 30.06.2025 року вказана справа надійшла до Київського районного суду м.Одеси. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 року вказану справу передано судді Київського районного суду м.Одеси Гниличенко М.В. Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 03.07.2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін та призначено підготовче судове засідання. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу. 12.09.2025 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції України в Одеській області Дмитрієнко К.В. надійшов відзив на позов та надано Довідка про стан досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 12023164490000432 від 21.10.2023 року, у задоволенні позовних вимог просять відмовити у повному обсязі. Представник відповідача у відзиві зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди на загальних підставах (ст.ст.1173,1174) має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, позивач не надав належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідача в цілому та стосовно характеру немайнових втрат. 06.11.2025 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представниквідповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко К.В. до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ закріплені в статті 4 ЦПК України та статтях 15, 16 ЦК України. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21). Верховний Суд сформував сталий підхід про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, але пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 464/2225/22). Таким чином, відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц). Щодо відшкодування моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі шляхом порушення її прав. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади або органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. Відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку представляють органи, що мають для цього достатню компетенцію. На це вказав Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2024 року у справі №522/10157/20 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб при проведенні досудового розслідування (неефективне розслідування). Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження. Статтею 303 КПК України дано вичерпний перелік які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені під час досудового розслідування та право на їх оскарження. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Протиправність бездіяльності органів досудового розслідування встановлена численними ухвалами слідчих суддів, які набрали законної сили, за зверненнями позивача. Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування кримінального правопорушення. Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства. Досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023164490000432, відомості про яке внесено до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду міста Одеси від 05.10.2023 року за заявою [PERSON] , розпочато у жовтні 2023 року і закінчено закриттям кримінального провадження на підставі постанови дізнавача про закриття кримінального провадження від 27.12.2023 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального провадження, проте вказану постанову було оскаржено позивачем та ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 29.03.2024 року її скасовано та матеріали кримінального провадження направлено до відділу поліції для проведення дізнання. Незважаючи на вищевказану ухвалу суду, 05.05.2025 року дізнавач повторно виносить постанову про закриття кримінального провадження к зв`язку з відсутністю складу кримінального провадження. Вказана постанова була оскаржена позивачем, який має статус потерпілого у кримінальній справі, до суду, та ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 21.05.2025 року скарга заявника [PERSON] була задоволена - шляхом скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження та направлення матеріалів для проведення дізнання. Вищевказані обставини свідчать про грубе порушення прав позивача. Також, суд зазначає, що при ухваленні рішення у цій справі суд не бере до уваги ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м.Одеси від 15.10.2025 року у справі №523/19082/23, якою скаргу [PERSON] задоволено та скасовано постанову начальника СД відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 11.09.2025 року, оскільки позивач у справі звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди 29.05.2025 року, тобто до постановлення вказаної ухвали начальником відділу поліції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) («Burdov v. Russia» (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» («Romashov v. Ukraine»), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу. Оскільки досудове розслідування, в якому позивач є потерпілим, фактично триває з листопада 2023 року, є неефективним, позивач неодноразово звертався до суду за захистом порушених прав, та в порядку судового контролю фактично усі скарги заявника на рішення чи бездіяльність органу досудового розслідування, було задоволено та визнано порушення вимог КПК України, тому суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що в даному випадку мова не йде про наявність цивільно-правових відносин та вирішення спірних питань, які виникли між заявником та гаражно-споживчим кооперативом стосовно оплати членських внесків, оскільки як вбачається із матеріалів справи вказані питання було вирішено в порядку цивільного судочинства рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.09.2024 року. Досудове розслідування, як стверджує [PERSON] та підтверджено матеріалами справи, проводиться з приводу неправомірного самоправного позбавлення права його доступу до гаража № 603 та транспортного засобу шляхом опломбування гаражу та встановлення перешкоди у вигляді закрученого дроту на вхідних дверях, тобто позивач незаконно позбавлений права володіння та користування своєю власністю, що виходить за рамки цивільних правовідносин. Навіть у разі наявності заборгованості у позивача з оплати членських внесків, існує стадія виконавчого провадження з дотриманням норм ЦПК України, усі інші дії позбавлення права позивача на доступ до гаражу № 603 та транспортному засобу шляхом опломбування гаражу та встановлення перешкоди у вигляді закрученого дроту на вхідних дверях, тягнуть притягнення винних осіб до адміністративної чи кримінальної відповідальності. При цьому порушені права позивача не знаходять захисту при проведенні кримінального провадження, про що свідчать численні ухвали суду про скасування постанов органу досудового розслідування. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) розглядає справи, коли держава порушує права, гарантовані Європейською конвенцією, зокрема право на мирне користування майном (стаття 1 Протоколу № 1) і вважає неприпустимим будь-яке втручання в право власності чи право користування, яке не передбачено законом, не переслідує законну мету та не є пропорційним, а перешкоджання доступу до власності є серйозним порушенням, яке вимагає втручання держави, інакше це може призвести до звернення особи до Європейського суду з прав людини щодо визнання порушення Конвенції. Право на мирне користування майном передбачено ст.1 Протоколу № 1 кожна фізична або юридична особа має право мирно користуватись своїм майном. У разі незаконного втручання у володіння майном, відповідачем у суді завжди є держава (Україна), а не приватна особа, яка чинить перешкоди, та заявник повинен оскаржити бездіяльність або неправомірні дії саме державних органів. Якщо держава не вживає заходів, щоб забезпечити доступ до власності або, навпаки, створює перешкоди, це може бути визнано порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, особливо якщо це порушує «справедливий баланс» між інтересами особи та суспільства. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції, навіть без стягнення грошової компенсації. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 5000,00 грн., в іншій частині позовних вимог суд відмовляє. При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 5000,00 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. На підставі викладеного та

Outcome: partial