Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У червні 2025 року на розгляд до Миронівського районного суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним: 06.07.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали кредитний договір №394922999 на суму 12\~750, 00 грн. Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов кредитного договору, кредитор перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 12\~750, 00 на банківську картку, яку відповідач вказала у заявці при укладенні кредитного договору. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №05/0820-01. В подальшому, в зв`язку з укладенням 29.05.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» договору факторингу №29/05//25-Е, право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №394922999 від 06.07.2021, перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс». Відповідно до Реєстру боржників №б/н від 29.05.2025 за Договором факторингу №29/05/25-Е ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 45\~351, 75 грн, з яких: 12\~750, 00 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 32\~601, 75 грн. - сума заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Однак, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання по погашенню заборгованості, в зв`язку з чим позивач просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором 394922999 від 06.07.2021 у розмірі 45 351, 75 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 7 000, 00 грн та судові витрати у розмірі 2\~422, 40 грн. Ухвалою суду від 23.06.2025 відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду в спрощеному порядку з викликом сторін. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про відкладення судового засідання в зв`язку з сімейними обставинами (а.с. 116). Ухвалою суду від 23.09.2025 розгляд справи відкладено. Клопотання Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Ейс» про витребування доказів залишено без розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 22.10.2025 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином про що свідчить повідомчий лист (а.с. 119). В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч.3\~ст.211 ЦПК України,\~учасник справи\~має право\~заявити клопотання\~про розгляд\~справи за\~його відсутності.\~\~\~\~\~\~ Відповідач [PERSON] в судові засідання призначені на 25.11.2025, 17.12.2025 не з`явилася, повернулися конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Проте двічі розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача, що свідчить ні про що інше, як про обізнаність [PERSON] про час та місце розгляду справи. Крім цього, не отримання судових повісток, які повертаються з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить на думку суду, про зловживання процесуальними правами відповідачем. Завданням цивільного судочинства\~є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1\~ст.2 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч.1\~ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно вимог до ч.2\~ст.44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, дії, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Частиною 4\~ст.\~44\~ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасниками судового процесу. Матеріали справи\~свідчить,\~про те,\~що [PERSON] була обізнана про розгляд справи Миронівським районним судом Київської області, але в судове засідання не з`явилася, такі дії відповідача спрямовані лише на затягування процесу розгляду справи, тому суд\~приймає рішення про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 06.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №394922999 (а.с. 35-37). Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.7 вказаного Договору Клієнту надається кредит у національній валюті у вигляді Кредитної лінії на умовах передбачених Договором. Сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) складає 12\~750, 00 гривень. Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний Відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора MNV84S7T, що підтверджується довідкою (а.с. 14). Факт надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 12\~750, 00 грн підтверджується заявкою на отримання грошових коштів в кредиті від 06.07.2021 (а.с. 21) та копією платіжного доручення від 06.07.2021 (а.с. 11), відповідно до якого на рахунок відповідача, який був зазначений [PERSON] у заявці, були перераховані грошові кошти у вищезазначеному розмірі. Матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту від 06.07.2021 (а.с. 34). Крім того на підтвердження позовних вимог представником позивача подано Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.22-28). 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» був укладений Договір факторингу №28/1118-01 (а.с. 73-76). 28 листопада 2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода №19 до Договору факторингу№28/1118-01 (а.с.78 зв). 31 грудня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода №26 до Договору факторингу№28/1118-01 (а.с.79-82). 31 грудня 2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода №27 до Договору факторингу№28/1118-01 (а.с.84). 31 грудня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода №31 до Договору факторингу№28/1118-01 (а.с.84зв.). 31 грудня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода №32 до Договору факторингу№28/1118-01 (а.с.85). При цьому в якості доказів позивач надав лише бланки додатків до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (форми реєстру прав вимоги; форми повідомлення боржника за кредитним договором та форму акту повернення прав вимоги), у яких відсутня інформація про визначені вимоги і до яких саме боржників. Не можна визнати належним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за кредитним договором №394922999 від 06.07.2021 наданий представником позивача витяг з Реєстру боржників №150 від 07.09.2021 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (а.с.71), зважаючи на те, що у витягу зазначені лише номер і дата кредитного договору, прізвище позичальника та сума боргу, але не вказано, станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, всі суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, напрямки та підстави їх нарахування та відсутні відомості про те, що матеріали кредитної справи (з даними про погашення кредиту та інше) передавались новому кредитору, як це передбачено ч.1\~ст.517 ЦК України. Крім того, сума відступленої грошової вимоги складає 28\~929, 75 грн (а.с. 71зв.). Представником позивача був наданий розрахунок заборгованості (а.с.45), відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» була передана заборгованість в розмірі 45\~351, 75 грн, що суперечить даним, зазначеним у вищезазначеному витягу (а.с.71зв.). 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» був укладений Договір факторингу №05/0820-01 (а.с. 65-67). При цьому, в якості доказів позивач надав лише бланки додатків до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, а саме: форми реєстру прав вимоги; форми повідомлення боржника за кредитним договором та форму акту повернення прав вимоги, а також додаткову угоду №2 від 03 серпня 2021 року до Договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020; додаткову угоду №3 від 30 грудня 2022 року до Договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року (а.с. 68, 69, 70). Дані докази не містять інформації про кредитний договір, за яким передається право вимоги, не містить даних про особу-боржника, суми заборгованості та інших необхідних відомостей для такого виду договорів. Тому дані документи не можна вважати належними та допустимими доказами по справі на підтвердження факту передачі права вимоги новому кредитору за Кредитним договором. 29 травня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» був укладений Договір факторингу №29/05/25-Е (а.с. 57-60). При цьому, в якості доказів позивач надав лише бланки додатків до договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025, а саме: форма реєстру боржників, форма акту прийому-передачі Реєстру Боржників, форма акту повернення вимоги заборгованості (а.с. 60зв., 61, 61зв.). Крім того, на підтвердження передачі за даним Договором факторингу подано копію реєстру боржників до Договору факторингу №29/05/25-Е від 29.05.2025 (а.с.54) та акт прийому-передачі Реєстру Боржників (а.с.51). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повідомлення відповідача про відступлення права вимоги та докази направлення такого повідомлення відповідачу за кожним із договорів факторингу. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано копію довіреності від 29 травня 2025 року (а.с.38); копію договору про надання правничої допомоги №29/05/25-01, укладеного 29 травня 2025 року між Адвокатським об`єднанням «Тараненко та партнери» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (а.с.42-43); Додаткову угоду №25770531446 до Договору про надання правничої допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2025 від 30.05.2025 (а.с.41); протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №29/05/25-01 від 29.05.2025 (а.с. 43зв.); акт прийому-передачі наданих послуг (а.с. 40). Суд приймає до уваги подані представником позивача докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1\~ст. 513 ЦК України\~встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз вказаних норм свідчить, що\~частина перша статті 514 ЦК України\~регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення\~частини першої статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом\~пункту 1 частини першої статті 512,\~статті 514 ЦК України\~у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається». Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20). Згідно із ч.1\~ст.1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч.1\~ст.1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Враховуючи вищевикладене, відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Як вбачається із поданих представником позивача доказів, право вимоги первісного кредитора (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») перейшло до правонаступника (ТОВ «Таліон Плюс») 28 листопада 2018 року, задовго до укладення Кредитного договору №394922999 (06 липня 2021 року). Отже, за Договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було здійснено передачу права невизначених вимог, оскільки на момент його укладення у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не тільки було відсутнє право вимоги до відповідача, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем. За договором факторингу право вимоги є похідним від кредитного договору, тому договір факторингу не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до [PERSON] , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не могло бути передане цим товариством на підставі Договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу не передало таке право позивачу ТОВ «ФК «Ейс» за Договором факторингу №29/05/25-Е від 29 травня 2025 року. Таким чином, ТОВ «ФК «Ейс» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від [PERSON] сплати заборгованості за Кредитним договором №394922999, укладеним 06 липня 2021 року між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17). Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги відносно [PERSON] за Кредитним договором №394922999 від 06 липня 2021 року від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», відповідно від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та відповідно від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс». Відтак, із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України\~сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами\~ЦПК України\~не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. ( Правову позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» в силу ч.1\~ст.141 ЦПК України\~по сплаті судового судові витрати збору в розмірі 2\~422, 40 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 7 000, 00 гривень слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed