Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

06 червня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіпромтек» про стягнення заборгованості із виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіпромтек» на свою користь компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 14\~514 (чотирнадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 45 копійок; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіпромтек» на свою користь середній заробіток у розмірі 298,08 грн. за один день за весь час затримки розрахунку по виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, починаючи з 05.02.2024. В обґрунтування позову вказав, що на підставі наказу № 21-к від 03.06.2019 його прийнято на посаду водія автотранспортного засобу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіпромтек». 05.02.2024 наказом № 2-к позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Зазначив, що після звільнення з займаної посади відповідачем 22 березня 2024 року видано довідку № 22/03/24-1 про те, що на дату звільнення не була використана частина щорічної відпустки тривалістю 67 календарних днів, сума нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку становить 14\~514, 45 грн. Позивач вказує, що на його неодноразові звернення з проханням виплатити нараховану суму компенсації за невикористану відпустку, проте відповідач відмовляється виплачувати суму компенсації за невикористану відпустку, чим порушує права позивача на отримання грошових коштів. Отже, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню: компенсація за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 14\~514 (чотирнадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 45 копійок та середній заробіток у розмірі 298,08 грн., за один день за весь час затримки розрахунку по виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку починаючи з 05.02.2024. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 06.06.2024 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 14 липня 2025 року представником позивача [PERSON] адвокатом Шевченко Н.В. через канцелярію суду подано заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, провила проводити розгляд справи без її участі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через оголошення на сайті «Судова Влада України», а тому відповідно до вимог\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалася на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідності витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Отже, процесуальним законом суду надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки. Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. ЄСПЛ в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04). Виходячи з наведеного, суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання неявки представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалив проводити розгляд справи по суті за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням письмових заперечень проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їхній сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на підставі наказу № 21-к від 03.06.2019 прийнято на посаду водія автотранспортного засобу, що підтверджується записом в трудовій книзі серії [NUMBER] , копія якої долучена до матеріалів справи. Наказом ТОВ «Медіпромтек» від 05.02.2024 № 2-К [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів (ст.38 КЗпП України) з 05.02.2024 за власним бажанням. За змістом довідки від 22.03.2024 № 22/03/24-1 [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів. На дату звільнення [PERSON] не використав частину щорічної відпустки тривалістю 67 календарних днів. Сума нарахованої компенсації за невикористану відпустку становить 18\~030, 37 грн. Сума до виплати після утримання податку на доходи та фізичних осіб та військового збору становить 14\~514 грн. 45 коп. У зазначеній довідці вказано, що сума нарахованої компенсації не виплачена. Як видно з копії довідки від 12.02.2024 № 12/02/24-1, виданої головним бухгалтером [PERSON] , дохід [PERSON] за період з 01.03.2023 по 06.02.2024 склав 108\~501, 80 грн.; середньоденна заробітна плата складає 298 грн. 08 коп.; середньомісячна заробітна плата складає 9041 грн. 82 коп. Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 75 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Аналогічна норма міститься у ст. 6 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП Україн у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічна норма міститься у ст. 24 Закону України «Про відпустки». У ч. 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, цими нормами на роботодавця покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених\~статтею 24 цього Закону. Отже, на підстав встановлених обставин спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату грошової компенсації 67 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки, яка не виплачена відповідачем всупереч ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст.\~24\~Закону України\~«Про відпустки» та становить 14514 (чотирнадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 45 копійок. Суд приходить до переконання про наявність заборгованості ТОВ «Медіпромтек» по виплаті компенсації за невикористану відпустку позивачем, оскільки жодних доказів про виплату зазначених грошових коштів на рахунок позивача у день його звільнення, або в інший день суду не надано, як і не надано відомостей про інший розмір заборгованості. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, то суд при вирішенні вказаної вимоги звертає увагу на таке. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові суму строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Сторони визнали, що середньоденний заробіток позивача складав 298,08 грн. З моменту звільнення позивача по день ухвалення рішення суду нараховується 386 робочих днів, що є часом затримки виплати розрахунку з боку відповідача. Натомість, стягнення в порядку ст. 117 КЗпП відбувається не більше як за шість місяців, які в даному випадку суд обраховує після дати звільнення позивача, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить - 37558,08 грн. (298,08 грн. х 126 робочих дні). Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. З урахуванням всіх обставин справи суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача є сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 37558,08 гривень. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду\~на вказане,\~враховуючи,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору за\~подання позову\~про стягнення\~заробітної плати,\~з відповідача\~на користь\~держави підлягає\~стягненню судовий\~збірв розмірі 3028,00 грн.

Outcome: partial