Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

В липні 2025 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок, та земельну ділянку, площею 0,27 га, призначену для його будівництва та обслуговування, розташовані в [ADDRESS] . На обґрунтування вимог вказувала, що нотаріальному оформленні цієї спадщини, на яку вона претендує як спадкоємець першої черги спадкування за законом, заважає відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів. Посилаючись не те, що є спадкоємицею першої черги спадкування за законом після смерті матері і прийняла спадщину, проте не взмозі її оформити в нотаріальному порядку через зазначену обставину, хоча наданими доказами підтверджується належне отримання у власність будинку та ділянки, тому звернулася до суду з проханням визнати за нею в порядку спадкування право власності на будинок та ділянку. В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглядати справу без її участі і задовольнити позов. Представник відповідача заяв не подав. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно за цією ж адресою, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, та земельну ділянку, площею 0,27 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку. Часом відкриття спадщини є день її смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (тепер територія Миколаївського району) Миколаївської області від 10 квітня 2000 року, яка міститься в спадковій справі, заведеній 24 квітня 2000 року Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області, на час смерті з нею ніхто не проживав. В той же час, згідно іншої довідки цієї ж сільської ради від 10 квітня 2000 року, яка також міститься в спадковій справі, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , зокрема здійснила її поховання, розпорядилася її реччами та майном, здійснила платежі і податки. Таким чином, виходячи з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР позивачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері. За пунктами 1.2, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує обставини стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна, а у разі якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього: у випадку відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно письмового роз`яснення від 05 липня 2025 року виданого позивачці нотаріусом Миколаївської районної державної нотаріальної контори Миколаївської області, неможливо оформити спадщину відносно будинку та ділянки після смерті [PERSON] , оскільки не було подано оригіналів належним чином оформлених правовстановлюючих документів на спадкову нерухомість. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту прийняття спадщини. Такі ж положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, зокрема: стаття 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; частина 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Будинок [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , про що їй було оформлено та видано Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 30 липня 1991 року свідоцтво про право на спадщину. Проте в свідоцтві при написанні адреси розташування будинку помилково було зазначено с. Шевченкове замість с. Зоря. Так, відповідно до рішення від 02 липня 2025 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Морозинського Олександра Анатолійовича Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області позивачці відмовлено в реєстрації права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину № 2-189, виданого державним нотаріальним архівом Миколаївської області спадковий будинок розташований в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області. Тобто не надано належного документу про прийняття права власності на будинок. Хоча відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 серпня 2024 року будинок по [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] . В цій довідці, а також і в технічному паспорті на будинок, складеному цим же підприємством 09 серпня 2024 року, записано, що будинок має житлову площу 63,8 кв.м., загальну 101,2 кв.м. Таким чином, виходячи зі співпадання області, району, вулиці та номеру будинку в адресі його розташування, зазначеному в свідоцтві про право на спадщину [PERSON] та довідці і технічному паспорті комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», слід зробити висновок, що спадковий будинок, розташований по [ADDRESS] , належав на праві власності на праві власності [PERSON] . Крім того, для будівництва та обслуговування цього житлового будинку була виділена земельна ділянка, площе 0,2700 га, але державний акт, на підтвердження права власності на ділянку, серії МК № 02004, виданий 16 серпня 1993 року Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області (тепер Миколаївський район Миколаївської області), був втрачений. Належність їй ділянки на праві власності підтверджується листами Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 03 квітня 2024 року та Управління Держгеокадастру у Миколаївської області від 13 травня 2024 року, з наданням копії державного акту. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельна ділянка належали [PERSON] і після її смерті в порядку спадкування повинні відійти спадкоємцям, тобто позивачці. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved