Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить: поновити строк позовної давності для подання позову до гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200517851 від 28.04.2016 року; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746) заборгованість за договором № 200517851 від 28.04.2016 року у загальному розмірі 70690,32 грн, яка складається з: суми заборгованості - 45891,06 грн, суми інфляційних втрат - 4126,87 грн, суми 3% річних - 20672,39 грн. Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746) судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 28 квітня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] уклали угоду № 200517851 щодо кредитування, за умовами якої банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 15174,44 грн, на умовах повернення, платності та строковості, із визначеним строком користування кредитом з 28 квітня 2016 року по 20 травня 2017 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами у порядку та строки, передбачені договором. Представник позивача наголосив, що банк свої зобов`язання за договором виконав, кредитні кошти відповідачу були надані, однак відповідач, на думку позивача, порушила умови договору, не забезпечивши належного та своєчасного повернення кредиту і сплати процентів, унаслідок чого утворилася заборгованість. Окремо представник позивача обґрунтував правонаступництво ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» як кредитора. Він зазначив, що 20 липня 2020 року позивач набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року. На підтвердження належності позивача як кредитора представник позивача послався на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, якою, за доводами позову, позивача визнано єдиним та належним кредитором за відповідними кредитними договорами, у тому числі за договором відповідача. Також зазначено, що додатком до договору відступлення права вимоги є реєстр кредитних договорів, а до позову долучено витяг з такого реєстру із зазначенням суми заборгованості станом на дату укладення договору. Представник позивача додатково виклав обставини неплатоспроможності первісного кредитора. Зазначено, що 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, у зв`язку з чим управління банком здійснював Фонд. У цьому контексті представник позивача наголосив, що передання права грошової вимоги за кредитним договором іншій особі здійснюється без згоди боржника, а новий кредитор набуває права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу права. У правовому обґрунтуванні представник позивача послався на положення ЦК України щодо заміни кредитора у зобов`язанні та переходу прав вимоги, зокрема на статті 512, 514, 516 ЦК України, зазначивши, що заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у відповідному обсязі. Також представник позивача зазначив, що обов`язок належного виконання зобов`язання та недопустимість односторонньої відмови від його виконання випливають зі статей 525, 526, 530 ЦК України. На підтвердження кваліфікації поведінки боржника як прострочення представник позивача послався на статті 610 та 612 ЦК України, вказуючи, що невиконання або неналежне виконання умов договору утворює порушення зобов`язання та тягне передбачені законом наслідки. Щодо складу заборгованості представник позивача зазначив, що станом на 01 грудня 2024 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 45891,06 грн, у тому числі: 15174,44 грн - заборгованість за тілом кредиту, 30716,62 грн - заборгованість за процентами. Наголошено, що така заборгованість була розрахована станом на дату укладення договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року та зафіксована у додатку до договору - реєстрі кредитних договорів. Окремо представник позивача просив стягнути суми відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України. У позові вказано, що, окрім основної заборгованості, підлягають стягненню три проценти річних у сумі 20672,39 грн та інфляційні втрати у сумі 4126,87 грн, у зв`язку з чим загальний розмір заявлених до стягнення коштів становить 70690,32 грн. Також представник позивача вказав на підстави для заявленого клопотання про поновлення строку позовної давності. Він обґрунтував це тим, що належність права вимоги була предметом тривалого судового спору у справі № 910/11298/16, а оригінали документів за частиною кредитних договорів фактично не були передані позивачу своєчасно і, за твердженням позивача, були отримані лише на початку 2023 року в межах примусового виконання, що унеможливлювало реалізацію права на звернення до суду раніше. У цьому контексті представник позивача послався на частину п`яту статті 267 ЦК України щодо можливості захисту порушеного права у разі визнання судом причин пропуску позовної давності поважними. Додатково представник позивача навів аргументацію щодо впливу карантину та воєнного стану на перебіг строків позовної давності, посилаючись на положення Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими передбачалось продовження строків позовної давності на період дії відповідних режимів, а також на практику Верховного Суду, яка, за доводами позову, підтверджує застосування таких положень. З огляду на наведене представник позивача просив суд: поновити строк позовної давності, стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 70690,32 грн (у складі основного боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних), а також стягнути судові витрати, включаючи судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву, поданому 31 грудня 2024 року, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це такими доводами. Заперечуючи проти позову по суті, відповідач зазначає, що 28 квітня 2016 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір кредитування № 200517851, за умовами якого їй надано кредитні кошти у розмірі 15174,44 грн на строк з 28 квітня 2016 року по 20 травня 2017 року, і вона зобов`язувалась повернути кредит у встановлений договором строк. Відповідач стверджує, що 20 травня 2016 року отримала повідомлення від ТОВ «ФК «Плеяда» про необхідність здійснювати подальші платежі на рахунок ТОВ «ФК «Фагор», та на виконання умов кредитного договору і зазначеного повідомлення здійснила платежі на користь нового кредитора у таких сумах і періодах: 1600 грн - 24 травня 2016 року; 4000 грн - 11 червня 2016 року; 2000 грн - у липні 2016 року; 2000 грн - у серпні 2016 року; 2010 грн - у вересні 2016 року; 2010 грн - у жовтні 2016 року; 2010 грн - у листопаді 2016 року; 2000 грн - у листопаді 2016 року. Загалом, за твердженням відповідача, нею сплачено 17630 грн, у зв`язку з чим кредит було погашено у повному обсязі в листопаді 2016 року, що, зі слів відповідача, підтверджується квитанціями про сплату через АТ «Укрпошта», доданими до відзиву. Відповідач наголошує на суперечності між її твердженням про повне погашення та даними, на які посилається позивач. Зокрема, відповідач зазначає, що до позову долучено витяг з Додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року, де, за її твердженням, вказано заборгованість за тілом кредиту 15174,44 грн станом на 20 липня 2020 року, а така заборгованість, на її думку, не могла існувати, оскільки кредит було погашено ще в листопаді 2016 року. Також відповідач зазначає, що згідно з наданим позивачем графіком платежів проценти за користування кредитом, на її думку, не нараховувались, натомість нараховувалась лише щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач вказує, що: 1) подальше нарахування комісії є необґрунтованим, оскільки кредит, за її твердженням, було погашено в листопаді 2016 року, а тому обслуговування заборгованості після цієї дати не могло мати місце; 2) позовні вимоги у частині нарахувань, заявлених позивачем, на її переконання, є необґрунтованими. Відповідач окремо посилається на те, що договір, на її думку, не містив усіх істотних умов, зокрема вона зазначає, що у договорі не визначено строк його дії, а відомості про строк кредитування наявні лише у довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, де, за твердженням відповідача, вказано строк кредитування 12 місяців. Крім того, відповідач не погоджується із заявленим розміром заборгованості 70690,32 грн, який, за її словами, складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотками, інфляційними втратами та 3 відсотками річних. Відповідач зазначає, що договір № 200517851, на її переконання, не містить інформації про конкретні послуги, які надаються щомісячно позичальнику та за які підлягають сплаті комісія і відсотки. Також відповідач посилається на те, що умови договору як договору споживчого кредиту, на її думку, суперечать вимогам статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять платежі за дії банку на власну користь, зокрема щомісячну комісію за обслуговування кредиту. Окремим доводом відповідач зазначає, що позивач, на її думку, мав надіслати їй вимогу про погашення кредиту з наданням усіх розрахунків, і лише після цього у позивача виникло б право звернення до суду, однак жодних вимог на її адресу не надходило. Щодо доказів, на які посилається позивач, відповідач наголошує, що позивач, відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України, зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні докази, які підтверджують обставини позову. Відповідач зазначає, що належними доказами заборгованості є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також банківські виписки як підтвердження виконаних операцій. При цьому відповідач стверджує, що виписки з особових рахунків були надані позивачем для суду, але не були додані до примірника позовної заяви, надісланого їй, у зв`язку з чим вона не мала можливості з ними ознайомитися і вважає, що у таких виписках, на її переконання, не відображено здійснені нею платежі на рахунок ТОВ «ФК «Фагор» у період з квітня по листопад 2016 року. Відповідач також посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, як на таку, що, на її переконання, підтверджує необхідність відмови у задоволенні позову за відсутності належних доказів заборгованості. Окремо відповідач заявляє про застосування позовної давності, зазначаючи, що останній платіж, за її словами, здійснено в листопаді 2016 року, у зв`язку з чим загальна позовна давність спливла в листопаді 2019 року. Відповідач вважає неповажними наведені позивачем підстави для поновлення строку позовної давності, зазначає, що навіть за умови припущення існування заборгованості на момент відступлення права вимоги 20 липня 2020 року, позивач уже був позбавлений можливості стягнення в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності. Також відповідач стверджує, що вказана дата спливу позовної давності, на її переконання, не підпадає під продовження строків у зв`язку з карантином або воєнним станом. У зв`язку з наведеним відповідач просить: застосувати позовну давність як підставу для відмови у позові, а у разі незастосування позовної давності - відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на повне виконання нею зобов`язань за кредитним договором та відсутність заборгованості перед позивачем. Відповідь на відзив не надійшла. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 28 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» як кредитодавцем та [PERSON] як позичальником виникли договірні правовідносини за договором кредитування № 200517851, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 174,44 грн зі строком користування з 28 квітня 2016 року по 20 травня 2017 року, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений договором строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. З матеріалів справи вбачається, що 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, у банк запроваджено тимчасову адміністрацію, управління банком здійснював Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Надалі між ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор» укладались договори факторингу, однак постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16 застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року та визнано недійсними правочини, за якими права вимоги були передані товариствам «ФК «Плеяда» та «ФК «Фагор». Таким чином, вказані юридичні особи не набули належним чином прав кредитора за кредитним договором № 200517851. 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги № 7_БМ, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги, зокрема за кредитним договором № 200517851. Витяг з додатку до вказаного договору містить відомості про розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 174,44 грн та нараховані відсотки, що свідчить про наявність заборгованості позичальника станом на дату переходу права вимоги. Оцінюючи доводи відповідача про повне погашення заборгованості, суд враховує, що до відзиву долучені квитанції про сплату грошових коштів у 2016 році на рахунок ТОВ «ФК «Фагор» на загальну суму 17 630 грн. Відповідач посилається на те, що вказані платежі здійснені на виконання кредитних зобов`язань за договором № 200517851, оскільки вона отримала повідомлення про необхідність перерахування коштів на рахунок «Фагор» як нібито нового кредитора. Разом з тим, згідно з частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до статей 527, 528, 530 ЦК України боржник повинен виконати свій обов`язок належному кредитору, тобто особі, яка є кредитором у зобов`язанні на підставі закону чи договору. Сплата грошових коштів особі, яка не є кредитором у відповідному зобов`язанні, сама по собі не припиняє зобов`язання перед фактичним кредитором. Як встановлено вище, договори факторингу, за якими права вимоги передавались ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор», визнані нікчемними та недійсними. Отже, зазначені товариства не набули статусу кредитора за спірним кредитним договором, а тому не були належними кредиторами у розумінні статей 512, 514, 516 ЦК України. Відповідачем до суду надані лише квитанції про перерахування коштів на рахунок ТОВ «ФК «Фагор». Будь-які документи, які б підтверджували, що саме ПАТ «Банк Михайлівський» чи уповноважені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи повідомляли відповідача про перехід права вимоги до «Фагор», відсутні. Не надано й доказів того, що суми, сплачені на рахунок «Фагор», були фактично зараховані на користь ПАТ «Банк Михайлівський» або надалі враховані при формуванні заборгованості, відображеної у реєстрі до договору відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року. За таких обставин суд вважає, що відповідач не довела наявність у неї об`єктивних та належно підтверджених підстав вважати ТОВ «ФК «Фагор» законним кредитором, а здійснені на його користь платежі - належним виконанням зобов`язання перед ПАТ «Банк Михайлівський». Самі по собі квитанції про сплату на користь третьої особи без підтвердження переходу до неї права вимоги не свідчать про припинення зобов`язання перед первісним чи наступним кредитором. Разом з тим, із сукупності зібраних у справі доказів вбачається, що відповідач, отримавши відповідне повідомлення, добросовісно вважала, що сплачує кредитну заборгованість належному кредитору, та впродовж 2016 року фактично перераховувала значні суми на вказаний їй рахунок. Така поведінка відповідача свідчить про її намір виконати кредитні зобов`язання та узгоджується із засадами справедливості, добросовісності та розумності, визначеними пунктом 6 статті 3 ЦК України. Однак сам по собі добросовісний намір боржника за відсутності належного кредитора та належного способу виконання не є підставою для припинення зобов`язання у розумінні статей 599, 601 ЦК України. З огляду на викладене суд вважає доведеним, що станом на 20 липня 2020 року, коли за договором № 7_БМ право вимоги перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс», за кредитним договором № 200517851 існувала заборгованість за тілом кредиту в сумі 15 174,44 грн та нарахованими відсотками, розмір яких відображено в реєстрі до договору факторингу. Право вимоги у відповідному обсязі перейшло до позивача на підставі частини першої статті 512 та статті 514 ЦК України. Разом з тим, наявність заборгованості сама по собі не є достатньою підставою для її стягнення у разі спливу строку позовної давності. Відповідач у відзиві заявила клопотання про застосування позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж за договором вона здійснила у листопаді 2016 року, а позивач звернувся до суду у грудні 2024 року, тобто через значний проміжок часу після виникнення права на позов. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. За приписами частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання - зі спливом строку виконання. Умовами кредитного договору № 200517851 визначено строк користування кредитом до 20 травня 2017 року. Отже, якщо інше не випливає із доказів у справі, перебіг трирічної загальної позовної давності за вимогами про стягнення основної заборгованості та відсотків розпочався 21 травня 2017 року та сплив 21 травня 2020 року. Позовна заява подана до суду у грудні 2024 року, тобто після спливу загальної позовної давності більш ніж на чотири роки. Доказів переривання перебігу позовної давності у розумінні статті 264 ЦК України позивачем не надано. Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку позовної давності, позивач посилається на тривалий розгляд справи № 910/11298/16 щодо нікчемності попередніх договорів факторингу, відсутність оригіналів кредитних справ до початку 2023 року, а також на приписи пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України про продовження строків позовної давності на період дії карантину, запровадженого у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, та пункту 19 зазначеного розділу про продовження строків позовної давності на період дії воєнного стану. Суд враховує, що норми пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину підлягають застосуванню не формально, а у взаємозв`язку із конкретними обставинами справи та поведінкою сторін, зокрема з тим, чи дійсно запроваджені обмеження унеможливлювали своєчасне звернення до суду. При цьому позовна давність у даному випадку спливла 21 травня 2020 року, тобто через більш ніж три роки після закінчення строку кредитування, а звернення з позовом відбулося лише у грудні 2024 року, вже після завершення як періоду карантинних обмежень у найбільш жорсткій формі, так і після фактичного отримання позивачем оригіналів кредитних документів. Посилання позивача на тривалість спору у господарській справі, складність передачі документів та хаотичний характер взаєморозрахунків між банком та фінансовими компаніями не можуть розцінюватися як поважні причини пропуску позовної давності у розумінні частини п`ятої статті 267 ЦК України. Позивач є професійною фінансовою установою, яка набуваючи у 2020 році значний портфель кредитних вимог, повинна була з урахуванням принципів розумності та обачності оцінити строки позовної давності і вжити заходів для своєчасного судового захисту. Наявність у його розпорядженні реєстрів заборгованості, що містять відомості про боржника, суму кредиту та стан заборгованості, об`єктивно не позбавляла позивача можливості звернутися до суду з позовом ще до отримання оригіналів усіх кредитних справ. Що стосується посилань позивача на воєнний стан, то суд звертає увагу, що воєнний стан в Україні введено 24 лютого 2022 року, тобто після спливу загальної позовної давності за вимогами, що випливають з кредитного договору № 200517851. Отже, продовження строків позовної давності на період дії воєнного стану не може відновити строк, який уже сплив до введення такого режиму. Оцінюючи у сукупності інтереси сторін, суд бере до уваги, що відповідач ще у 2016 році фактично сплачувала грошові кошти з метою виконання кредитних зобов`язань, хоча й не належному кредитору, та протягом наступних років обґрунтовано могла розраховувати на правову визначеність щодо своїх зобов`язань. Натомість позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості лише через вісім років після закінчення строку кредитування та через понад чотири роки після спливу загальної позовної давності, не довівши поважності причин такого тривалого зволікання. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач пропустив встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності для звернення з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200517851, а підстав для визнання причин його пропуску поважними відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України не встановлено. З огляду на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, це є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від наявності чи розміру заборгованості. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed