Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Теофіпольського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, в порядку спадкування за законом, а також про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004. Позовна заява мотивована належністю спірного майна до складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] , проте неможливістю успадкувати спірне майно, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів. Справу зареєстровано у Теофіпольському районному суді Хмельницької області 10.02.2025 та згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі 12.02.2025 визначено Турчин-Кукаріну І.В. 12.02.2025 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідачки [PERSON] адвоката Уроди О.В. 03.03.2025 до суду надійшов відзив, у якому представник просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання права власності [PERSON] у повному обсязі з підстав неправильно обраного способу захисту права, зазначивши, що позовна вимога про визнання права власності у цій правозастосовній ситуації не є ефективним способом захисту прав позивача, натомість правомірним та ефективним способом захисту права позивачки відповідає вимога про витребування нерухомого майна; у відзиві представник відповідачки просив суд також стягнути з позивачки [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. У відповіді на відзив, що надійшла до суду 10.03.2025, представник позивачки [PERSON] адвокат Сторожук Ю.В. зазначив, що відповідач не спростував обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Урода О.В. 12.03.2025 подав суду заперечення, в яких зазначив, що на підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з часу відкриття спадщини, на підставі ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача, крім цього, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов?язує відповідача повернути це майно власникові й таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, відтак, просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту свого права. Підготовче провадження у справі закрито 12.03.2025, справу призначено до судового розгляду. 08.05.2025, з урахуванням позицій сторін, суд протокольною ухвалою постановив завершити стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, та наступне судове засідання розпочати із судових дебатів. Після завершення стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, до початку судових дебатів, від представника позивача [PERSON] адвоката Сторожука Ю.В. надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, [PERSON] , який був попереднім власником земельної ділянки, що є предметом спору, успадкувавши її після смерті [PERSON] , а згодом подарував зазначену земельну ділянку відповідачу у справі - [PERSON] ; у клопотанні зазначено, що заявник дійшов переконання про необхідність залучити до участі у справі зазначену третю особу після закінчення підготовчого провадження. Ухвалою суду від 13.08.2025 суд з урахуванням поданого клопотання представника позивача постановив повернутись до стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами та залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] . 09.10.2025 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] до суду надійшли пояснення, в яких [PERSON] зазначив про неправильне обрання позивачем способу захисту порушеного права, а саме, про необхідність заявлення у цій справи вимоги про витребування майна, а не про визнання права власності, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку; якщо відповідач не надає правовстановлюючих документів, то способом захисту порушеного права є витребування таких документів, а не визнання права власності на спадкове майно; зазначив, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про зобов?язання відповідача передати правовстановлюючі документи, відтак позивач обрала невірний спосіб захисту свого порушеногоправа, крім цього, задоволення позову порушить право власності відповідачки, а тому [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, справу розглянути у його відсутності. З`ясувавши правову позицію сторін, викладену у наявних у справі заявах по суті справи, висловлену в судових засіданнях, дослідивши наявні у справі докази, виходячи із змісту спірних правовідносин, суд встановив такі фактичні обставини справи. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Теофіпольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 14.05.2020, [PERSON] , народжений [INFO] , помер [INFO] у селі Лютарівка Теофіпольського району Хмельницької області у віці 74 роки, про що складено відповідний актовий запис за № 14 (а.с. 5). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», чинного станом на 16.10.2002, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом, - тобто, спадкування було передбаченою законом підставою для набуття права приватної власності. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР, чинній станом на 16.10.2002, спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом, спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК Української РСР). До першої черги спадкоємців за законом на підставі ст. 529 ЦК Української РСР, належали в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За змістом ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК Української РСР 549). За змістом копії витягу з погосподарської книги № 120 від 19.05.2020 домогосподарства по [ADDRESS] , станом на 2002 рік у домогосподарстві проживали [PERSON] (голова двору 1928 р.н., який помер [INFO] ), [PERSON] (дочка, 1959 р.н.), [PERSON] (онука, 1984 р.н.), [PERSON] (онука, 1987 р.н.), а з 2003 головою двору стала [PERSON] 1959 р.н. (а.с. 7). Отже, [PERSON] , фактично вступивши в управління і володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , прийняла спадщину в розумінні ст. 549 ЦК Української РСР, чинній на час відкриття спадщини. За документами архівного фонду Теофіпольської держаної нотаріальної контори, як вбачається із копії архівної довідки № 958/01-15 від 17.06.2022, виданої Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Міністерства юстиції України, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведено спадкову справу № 395/2006 від 18.12.22006, спадкоємцям: сину [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом: 18.12.2006 за р. № 3453 на земельну ділянку площею 2,37 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ординецької сільської ради Теофіпольського району, в справі наявна заява [PERSON] від 18.12.2006 № 553 про відмову від прийняття спадщини (а.с. 8). Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВЕІ № 673775, виданого 18.12.2006 державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його син [PERSON] , при цьому, спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається із земельної ділянки розміром 2,37 га вартістю 23511 грн, розміщеної на території Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності серії ІІІ-ХМ № 046480, виданого Ординецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на земельні ділянки за № 236 (спадкова справа № 395/2006) (а.с.6). На підставі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВЕІ № 673775, виданого 18.12.2006, 25.07.2007 Теофіпольською районною державною адміністрацією [PERSON] видано державний акт серії ЯГ № 412920 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 (а.с. 9). Отже, [PERSON] , подавши заяву про прийняття спадщини нотаріусу, також став спадкоємцем, який прийняв спадщину в розумінні ст. 549 ЦК Української РСР, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Відтак, відкриту після смерті [PERSON] спадщину прийняли два спадкоємця: [PERSON] та [PERSON] , проте [PERSON] одноосібно оформив спадкові права на вказану вище земельну ділянку, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 2,37 га з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 на території Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії ЯГ № 412920 від 25.07.2007, де підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2006 ВЕІ № 673775 (а.с. 9). [INFO] [PERSON] , народжена [INFO] , склала заповіт на все її майно, яке буде їй належати на день смерті, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, і взагалі все те, що буде належати за законом чи за заповітом на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповівши майно своїй дочці [PERSON] ; заповіт посвідчено секретарем Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області 24.03.2014, зареєстровано в реєстрі за № 5 (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області 20.11.2019, [PERSON] , народжена [INFO] , померла [INFO] у селі Лютарівка Теофіпольського району Хмельницької області у віці 60 років, про що складено відповідний актовий запис за № 12 (а.с. 11). У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.2020, з якого вбачається, що спадкоємицею зазначеного в заповіті майна [PERSON] [INFO] яка померла [INFO] , на підставі заповіту, посвідченого Ординецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області 24.03.2014 року за № 5, є її донька [PERSON] , [INFO] , а спадщина, на яке видано це свідоцтво, складається із земельної ділянки розміром 2,37 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області та належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ХМ № 046481, виданого Ординецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області 19.05.1999 та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності за № 237 (спадкова справа № 227/2019) (а.с. 12). Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20.10.2022 у справі № 685/484/22, яке набрало законної сили 22.11.2022, встановлено, що померлий [INFO] [PERSON] був батьком [PERSON] та [PERSON] ; [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ординецької сільської ради (кадастровий номер 6824785500:04:016:0004), а також що відповідно до довідки Теофіпольської селищної ради від 18.01.2022 та виписки з по господарських книг за 2002-2019 роки померлий [PERSON] на день смерті був головою двору, постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] і склад його сім`ї був: [PERSON] (дочка, померла [INFO] ), [PERSON] (онука), [PERSON] (онука), з 2005 року [PERSON] по день смерті [INFO] проживала у вказаному будинку одиноко; згідно приписів ст. 549 ЦК України в редакції станом на 16.10.2002 року, у фактичне володіння майном [PERSON] вступила його донька [PERSON] , оскільки вона на час смерті батька та до 2019 року проживала у вказаному будинку, проте відповідно до спадкової справи, [PERSON] теж прийняв спадщину після смерті батька, тому після смерті [PERSON] спадщину прийняли двоє його дітей, в рівних частках - по . Теофіпольський районний суд Хмельницької області у рішенні суду від 20.10.2022 у справі № 685/484/22 констатував, що оскільки [PERSON] померла [INFO] , а її спадкоємцем є [PERSON] , то [PERSON] успадкувала будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] та на підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] за кожним з них відповідно. Відтак, рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20.10.2022 у справі № 685/484/22, яке набрало законної сили 22.11.2022, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом задоволено частково, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом задоволено повністю, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після [PERSON] на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після [PERSON] на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] (а.с. 3-4). На підставі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20.10.2022 у справі № 685/484/22 за [PERSON] зареєстровано право власності на житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 319324831 (а.с. 13). 29.05.2024 приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Сурма Г.Ф. своєю постановою за вих. № 59/02-31 від 29.05.2024 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] матері [PERSON] на земельну ділянку, розташовану на території Ординецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області у зв`язку з тим, що право власності на вказану земельну ділянку, яку хоче успадкувати заявник, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншою особою, тому предмету спадкування немає (а.с. 62). Разом з тим, як вбачається із копії договору дарування спірної земельної ділянки (кадастровий номер 6824785500:04:016:0004) від 21.03.2024, укладеного між [PERSON] як дарувальником, залученим до участі у справі як третя особа, та його дочкою - відповідачкою у справі [PERSON] як обдарованою, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Павлик Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 279, дарувальник передав обдарованій безоплатно, а обдарована прийняла в дар у власність належну дарувальнику земельну ділянку площею 2,37 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою Хмельницька область, Хмельницький район, Ординецька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 6824785500:04:016:0004; земельна ділянка відчужується без зміни її цільового призначення, належить дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЯГ № 412920, виданого Теофіпольською райдержадміністрацією Хмельницької області 25.07.2007 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2006 ВЕІ № 673775; сторони домовились, що під передачею земельної ділянки, що дарується з цим договором, слід вважати одержання в присутності нотаріуса обдарованою оригінального примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення, що вважається прийняттям дарунка (п. 9 договору); відповідно до п. 12 договору, право власності на дарунок виникає в обдарованої з моменту його прийняття та, згідно зі ст. 182 ЦК України, ст. 334 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», - державної реєстрації права власності; також, дарувальник свідчить, що зазначена за даним договором земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, судового спору щодо неї немає, під забороною (арештом), а також у заставі вона не знаходиться, земельні сервітути, як постійні, так і строкові щодо зазначеної земельної ділянки не встановлені, земельна ділянка не перебуває в оренді, знаходиться у стані, який є придатним для її використання за цільовим призначенням (п. 4 договору); за змістом п. 7 зазначеного вище договору, до обов`язків дарувальника за вказаним договором належить передати земельну ділянку обдарованій [PERSON] у стані, що відповідає санітарним нормам, попередити обдаровану про всі відомі їй недоліки земельної ділянки (а.с.55-58). Витягом з державного реєстру речових прав № 370887822 від 21.03.2024 підтверджено реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 площею 2,37 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою Хмельницька область, Теофіпольський район, Ординецька сільська рада, за власником [PERSON] на підставі договору дарування номер 279 від 21.03.2024 (а.с. 59). Відтак, дослідженими доказами повністю підтверджено, що: 1) до складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] , входила земельна ділянку площею 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області(з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004); 2) спадщину [PERSON] прийняли [PERSON] (який подав заяву про прийняття спадщини) та [PERSON] (яка на день смерті [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] у будинку [ADDRESS] та прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном); 3) cпадкові права на земельну ділянку з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 оформив у нотаріальному порядку один з двох спадкоємців - [PERSON] , якому на цю земельну ділянку 18.12.2006 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 3453, спадкова справа № 395/2006 (а.с. 6); 4) позов про визнання права власності на земельної ділянки з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 заявлено спадкоємицею майна [PERSON] за заповітом, а саме: дочкою [PERSON] - [PERSON] , яка не змогла оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку у зв`язку з тим, що такі права зареєстровано за іншою особою; 5) на час розгляду цієї справи судом спірна земельна ділянка відчужена спадкоємцем [PERSON] його дочці [PERSON] на підставі договору дарування від 21.03.2024, тому зарєстрованим власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 є відповідачка [PERSON] . Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (ст. 12 ЦК України). Вибір способу захисту порушеного права належить до диспозитивних прав позивача, утім, порушене право позивача повинно бути захищено реально, а не ілюзорно, а суд повинен застосувати такий спосіб захисту порушеного права, який призведе до його реального його відновлення, що є завданнямцивільного судочинства з урахуванням ст. 2 ЦПК України. Поліваріантність можливих способів захисту порушеного права при обранні позивачем одного із них на свій розсуд, проте ефективного, не формує підстав для відмови у задоволенні позову з формальних міркувань, інакше це призвело би до нівелювання ідеї судового захисту та знизило би його ефективність вцілому, - тому суд визначає передовсім, чи застосовним до даних правовідносини є саме той спосіб захисту порушеного права, який було обрано позивачем, і лише за наявних для цього фактичних та юридичних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вбачається із копії договору дарування спірної земельної ділянки (кадастровий номер 6824785500:04:016:0004) від 21.03.2024, укладеного між [PERSON] як дарувальником, залученим до участі у справі як третя особа, та його дочкою - відповідачкою у справі [PERSON] як обдарованою, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Павлик Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 279, дарувальник передав обдарованій безоплатно, а обдарована прийняла в дар у власність належну дарувальнику земельну ділянку площею 2,37 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою Хмельницька область, Хмельницький район, Ординецька сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 6824785500:04:016:0004; витягом з державного реєстру речових прав № 370887822 від 21.03.2024 підтверджено реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 площею 2,37 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою Хмельницька область, Теофіпольський район, Ординецька сільська рада, за власником [PERSON] на підставі договору дарування № 279 від 21.03.2024 (а.с. 59). Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпцію правомірності договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 від 21.03.2024, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Павлик Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 279, укладеного між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдарованою, на час розгляду справи судом не спростовано, договір не оспорено, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] зазначена як володілець нерухомого майна, за яким зареєстроване право власності на це майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), і за змістом статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. За приписами ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відтак, до позивачки як до спадкоємця за заповітом, який прийняв спадщину, відповідно до ст. 1216 ЦК України, перейшли визначені у заповіті права спадкодавця як власника майна, проте через оформлення свідоцтва про право на спадщину на спірне майно лише одним спадкоємцем, а також відчуження ним спірного спадкового майна на підставі договору дарування іншій особі, за якою зареєстровано відповідне речове право на нерухоме майно, оформити право власності на спірне майно у нотаріальному порядку неможливо, що зумовило необхідність захищати спадкові права в судовому порядку. За змістом ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням механізмів, передбачених статтями 215 та 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а такий захист можливий шляхом подання віндикаційного позову до кінцевого набувача.. На підставі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Натомість, за змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено у п. 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови ВП ВС від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24). Відповідно до п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31). За змістом п. 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Як вбачається із пунктів 83-87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17) (п. 83); відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (п. 84); Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника, а у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (п. 85), Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 86), тому Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що суди мали відмовити у задоволенні вимог (п. 87). За змістом висновків щодо застосування норм права, викладених у пунктах 141-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (п. 142); однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 143); у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (п. 144); можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України) (п. 145); задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (п. 146). При цьому, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 147). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності)( п. 62 зазначеної постанови); особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (п. 63), тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (п. 64), зогляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (п. 65). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункти 66-67) Верховний Суд дійшов висновку, що особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні; володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. Відтак, позов про визнання права власності не може застосовуватися для захисту права власності позивача, порушеного реєстрацією такого права за відповідачем, а тому не підлягає задоволенню: належною позовною вимогою у таких випадках є вимога про витребування нерухомого майна. Володільцем нерухомого майна є той, за ким зареєстроване право власності на це майно, відтак, той, за ким не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не є володільцем (навіть якщо є власником). Державний реєстр прав на нерухоме майно, відображає володільців нерухомого майна (щодо різних речових прав). Якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване за певною особою (яка тому є володільцем), а позивач вважає, що таке право має бути зареєстроване за ним, то він має звернутися з позовом про витребування нерухомого майна з володіння відповідача на користь позивача. Передача володіння здійснюється шляхом внесення до реєстру запису про право власності позивача. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними; для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий підхід в частині вимоги власника про визнання права власності відповідає статті 392 ЦК України, яка не передбачає пред`явлення позову про визнання права власності з метою державної реєстрації за позивачем права власності, зареєстрованого за іншою особою. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Внаслідок внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно позивач набуває фактичне володіння нерухомим майном, а відповідач втрачає його. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, дослідженими в судовому засіданні, оціненими кожен по окремості, а також у сукупності та взаємозв`язку, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального права, з дотриманням вимог процесуального права, суд дійшов висновку про те, що у позивачки [PERSON] , яка успадкувала майно своєї матері [PERSON] , у тому числі успадковане її матір`ю після смерті [PERSON] , виникло право на 1/2 частину земельної ділянки, яка належала спадкодавцю [PERSON] і була успадкована [PERSON] , яка не оформила відповідних спадкових прав. Однак на час розгляду справи судом, власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6824785500:04:016:0004 на підставі договору дарування від 21.03.2024, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , стала [PERSON] , відповідне право власності зареєстровано у встановленому для нерухомого майна порядку. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права при існуванні дійсного договору дарування спірного об?єкта нерухомого майна не дає суду в умовах диспозитивного судового процесу надати правову оцінку договору дарування та виниклим на його підставі правовим наслідкам, без виходу за межі позовних вимог, натомість, при заявленні позову про витребування майна необхідність оспорювання договору дарування спірної земельної ділянки відсутня. Відтак, майнові права позивачки підлягають захисту в судовому порядку шляхом заявлення саме віндикаційного позову (про витребування майна), а не позову про визнання права власності. Дослідивши наявні у справі докази, урахувавши положення законодавства та релевантну практику Верховного Суду, у томи числі, п. 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, пункти 83-87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права є неефективним для захисту права позивача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1, 2, 3, 4 та пунктом 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо питання про розподіл судових витрат, яке підлягає вирішенню відповідно до ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення, то на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Ураховуючи наведене,

Outcome: dismissed