Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Заявник [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулась до суду із заявою у якій просить суд: встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , з 2005 року до дня смерті [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначено, що 31.07.2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Воробйова Миколи Денисовича із заявою про прийняття спадщини після матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . У відповідь на вищевказану заяву, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Воробйов М.Д. надав [PERSON] довідку-роз`яснення про відсутність можливості завести спадкову справу після померлої [PERSON] у зв`язку із тим, що спадкоємець пропустив строк для її прийняття, визначений ст.1270 ЦК України. Також, приватний нотаріус зазначив про відсутність відомостей, які підтверджуються сумісне проживання спадкодавця та спадкоємця на момент смерті, оскільки [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактично ж, [PERSON] та [PERSON] проживали сумісно та вели спільний побут з 2005 року та до моменту смерті останньої за адресою: [ADDRESS] . До того ж, після смерті батька Заявниці у 2007 році, [PERSON] взагалі не могла проживати самостійно та потребувала допомоги і догляду через хворобу. [PERSON] продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] . Вказаний факт можуть підтвердити в судовому засіданні свідки, які є сусідами Заявниці, Встановленя даного факту заявниці необхідно для оформлення права власності на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] 22.09.2025 ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у цій справі, розгляд якої визначено проводити у порядку окремого провадження та призначено судове засідання. 15.10.2025 представником Запорізької міської ради подано відзив на заяву, в якому представник зазначає про брак доказів спільного проживання [PERSON] з матір`ю на час смерті спадкодавця, і просить відмовити в задоволенні заяви. 11.11.2025 ухвалою суду витребувано витяг зі спадкового реєстру щодо спадкової справи після смерті [PERSON] 20.11.2025 представником заявника додано клопотання про долучення доказів, а саме: копії Витягу №83272443 про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.11.2025 року №140/02-31; копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2007 року; копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 09.01.2002 року; копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2007 року, з доказами направлення заінтересованій особі. У судовому засіданні заявник та її представник вимоги заяви підтримали, просили суд їх задовольнити, з підстав викладених в заяві, з урахуванням показань свідків та наданих доказів. Також, заявниця [PERSON] пояснила, що у неї 3 дітей, коли донька вийшла заміж то донька з чоловіком залишилась проживати в її однокімнатній квартирі, а вона з двома дітьми переїхала проживати до своєї матері [PERSON] у трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , де і проживала до смерті матері, і на сьогоднішній день вона також проживає в квартирі матері. Також зазначила, що мати перед смертю сильно хворіла, у неї був перелом шийки стегна, вона не могла сама підійматися та себе обслуговувати. Представник заінтересованої особи поклалась на розсуд суду у вирішені даного питання. Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою заявниці та зареєстрована в квартирі, що належить її матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована і її мати. В 2009 році вона вийшла заміж та мати, її брат та сестра, залишивши їй квартиру, переїхали до баби за адресою [ADDRESS] , де проживали на час смерті баби та мати проживає і на сьогоднішній день. Всі мамині речі знаходяться в квартирі баби за адресою [ADDRESS] . Також свідок пояснив, що з 2011 року баба потребувала постійного догляду оскільки пересувалась на милицях та не могла себе обслуговувати. Свідок [PERSON] також підтвердив факт проживання заявника в квартирі за адресою [ADDRESS] , з бабою до її смерті та своїми дітьми. Зазначив що і сьогодні заявниця проживає в зазначеній квартирі. Свідок [PERSON] , яка була сімейним лікарем у [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що приходила до [PERSON] та їй завжди двері відкривав хлопець, син заявниці, також приходила до хлопця, коли останній хворів. Баба не могла проживати одна, оскільки вона майже не пересувалась, у квартирі було чисто, баба була доглянута та охайна. Суд, вислухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як убачається з матеріалів справи заявниця [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження; свідоцтвом про укладання шлюбу з [PERSON] , свідоцтвом про розірвання шлюбу з [PERSON] , та свідоцтвом про одруження з [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . 17.11.2025 постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері [PERSON] , оскільки нею не було надано відповідних документів, що підтверджують постійне проживання разом із спадкодавцем, а зареєстровані вони були за різними адресами. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Тлумачення статей1268,1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20. Факту проживання заявниці із спадкодавцем своє матір`ю [PERSON] на час смерті останньої, підтверджений показаннями свідків. Згідно з частинами першою, четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання щодо встановлення факту спільного проживання вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. Суд, надаючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, заслухавши свідків, дійшов висновку, що заявник довів факт спільного проживання на час відкриття спадщини разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] на час її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved