Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] , яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , посилаючись на те, що вона разом з неповнолітнім сином [PERSON] та з відповідачкою у справі, яка є її рідною матір`ю зареєстровані та проживають у житловому будинку по [ADDRESS] , який належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2022 року (справа №521/18904/21. 02 червня 2022 року їх право власності на житловий будинок з господарчими будівлями по [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Житловий будинок по [ADDRESS] , складається з чотирьох житлових кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,9 кв.м., 9,8 кв.м., 9.8 кв.м., кухні, площею 8,2 кв.м., двох коридорів, площею 10,3 кв.м., 2,9 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., у тому числі житловою площею 47,7 кв.м., надвірних будівель: літньої кухні літ. «Б», погребу з шийкою літ. «В», сараю літ. «К», літнього душу літ. «Л», убиральні літ. «М», огорожі №1-5, мостіння І-ІІ, колодязя ІІІ. Зазначила, що з відповідачкою у справі у неї склалися складні стосунки, тому необхідно визначити порядок користування житловим будинком по [ADDRESS] , оскільки виділити їх частки з сином у праві власності на будинок по [ADDRESS] , не можливо, з залишенням усіх інших приміщень у спільному користуванні. Вважає, що їй та її сину [PERSON] , [INFO] можуть бути виділені житлові кімнати, площею16,9 кв.м., 9,8 кв.м., 9.8 кв.м., а відповідачці житлова кімната, площею 11,2 кв.м. Кухня, площею 8,2 кв.м., два коридора, площею 10,3 кв.м., 2,9 кв.м., та надвірні будівлі: літня кухня літ. «Б», погреб з шийкою літ. «В», сарай літ. «К», літній душ літ. «Л», убиральня літ. «М», огорожа №1-5, мостіння І-ІІ, колодязь ІІІ, залишити у спільному користуванні. Посилаючись на порушення її прав, та прав неповнолітнього [PERSON] , позивачка просила суд встановити порядок користування житловим будинком по [ADDRESS] , виділив у її користування та користування неповнолітнього [PERSON] житлову кімнату 1-6, площею 9,8 кв.м.; виділити у її користування житлову кімнату 1-4, площею 16,9 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-5, площею 9,8 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-3, площею 11,2 кв.м. У спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , залишити приміщення: 1-коридор, площею 2,9 кв.м., 1-1-кухню, площею 8,2 кв.м.,1-2 коридор, площею 10,3 кв.м., горище житлового будинку, господарськи будівлі та споруди, а саме: літню кухню літ. «Б», погріб з шийкою літ. «В», сарай літ. «К», літній душ літ. «Л», убиральню літ. «М», огорожу №1-5, мостіння І-ІІ, колодязь ІІІ,, які розташовані на земельній ділянці, а також інженерні мережі та обладнання житлового будинку. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.41). Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у даній справі було зупинено (а.с.74-75). 23 червня 2025 року справа була повернута разом з висновком експерта (а.с.88-128). Ухвалою суду від 23 червня 2025 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.129). Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.230) Представник позивача, діючій на підставі ордеру від 07 листопада 2024 року в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутність (а.с.50,51). Відповідачка та її представник. діючий за ордером від 10 грудня 2024 року в судове засідання не з`явилась, продату, час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с.56,57). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до постанови Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 10 травня 2023 року № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями будинку підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , відповідачці по справі. Встановлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року був розірваний (а.с.13). В період шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.12). Встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2022 року (справа №521/18904/21) належить в рівних частках (по 1/3) житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.34-36). 02 червня 2022 року право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями по [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.37,38,172,173,174). Відповідно до технічного паспорту від 09 листопада 2021 року, житловий будинок по [ADDRESS] , станом на 01 січня 2021 року складається з чотирьох житлових кімнат, площею 11,2 кв.м., 16,9 кв.м., 9,8 кв.м., 9.8 кв.м., кухні, площею 8,2 кв.м., двох коридорів, площею 10,3 кв.м., 2,9 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м., надвірних будівель: літньої кухні літ. «Б», погребу з шийкою літ. «В», сараю літ. «К», літнього душу літ. «Л», убиральні літ. «М», огорожі №1-5, мостіння І-ІІ, колодязь ІІІ (а.с.16-19). З змісту уточненої позовної заяви вбачається, що між позивачкою та відповідачкою склалися складні стосунки. Дійти згоди по користуванню житловим будинком [ADDRESS] , не вдається тому позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно висновку експерта №012/2025 за результатами проведення судової будівельно- технічної експертизи по цивільній справі № 521/13948/24, було запропоновано три варіанти порядку користування житловим будинком по [ADDRESS] , але фактично запропоновано три варіату поділу житлового будинку в натурі (а.с.88-128). Для здійснення вказаних варіантів порядку користування житловим будинком [ADDRESS] , потрібно провести переобладнання вказаного будинку. Оскільки у сторін відсутні можливості проведення переобладнання житлового будинку у натурі, то представник позивачки просив суд встановити запропонований ним порядок користування житловим будинком по [ADDRESS] , а саме: виділити у користування [PERSON] та її сина неповнолітнього [PERSON] житлову кімнату 1-6, площею 9,8 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-4, площею 16,9 кв.м., що максимально відповідає її частці в праві власності; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-5, площею 9,8 кв.м., що максимально відповідає його частці в праві власності; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-3, площею 11,2 кв.м., що максимально відповідає її частці в праві власності. У спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , залишити приміщення: 1-коридор, площею 2,9 кв.м., 1-1-кухню, площею 8,2 кв.м.,1-2 коридор, площею 10,3 кв.м., горище житлового будинку, господарськи будівлі та споруди, а саме: літню кухню літ. «Б», погріб з шийкою літ. «В», сарай літ. «К», літній душ літ. «Л», убиральню літ. «М», огорожу №1-5, мостіння І-ІІ, колодязь ІІІ, які розташовані на земельній ділянці, а також інженерні мережі та обладнання житлового будинку. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку, або іншим способом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1с т.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другоїстатті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдини іосновоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Верховний суд у постанові від 25 лютого 2025 року по справи №725/5612/23 визначив, що аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20, від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21, від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23. Судом встановлено, що письмовий договір з приводу порядку володіння та користування житловим будинком між сторонами не укладався. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Оскільки сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди та не домовилися про порядок користування житлом (приміщенням квартири), то такий порядок встановляється судом. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, технічні характеристики житлового приміщення та положення чинного законодавства, суд вважає що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування житловим будинком є допустимим та не буде порушувати право власності інших співвласників. За таких обставин, суд вважає за моживим встановити порядок користування житловими та нежитловими приміщеннями у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м., кухні, 2-х коридорів, надвірних будівель: літньої кухні літ. «Б», погребу з шийкою літ. «В», сараю літ. «К», літнього душу літ. «Л», убиральні літ. «М», огорожі №1-5, мостіння І-ІІ, колодязя ІІІ, шляхом виділення у спільне користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату 1-6, площею 9,8 кв.м.; виділити у користування [PERSON] , житлову кімнату 1-4, площею 16,9 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 1-5, площею 9,8 кв.м.; виділити у користування [PERSON] , житлову кімнату 1-3, площею 11,2 кв.м. У спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишити приміщення: 1-коридор, площею 2,9 кв.м., 1-1-кухню, площею 8,2 кв.м.,1-2 коридор, площею 10,3 кв.м., горище житлового будинку, господарськи будівлі та споруди, а саме: літню кухню літ. «Б», погріб з шийкою літ. «В», сарай літ. «К», літній душ літ. «Л», убиральню літ. «М», огорожу №1-5, мостіння І-ІІ, колодязь ІІІ,, які розташовані на земельній ділянці, а також інженерні мережі та обладнання житлового будинку. Разом з тим, суд звертає увагу, що встановлений порядок користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , в подальшому може бути змінений та зауважує, що встановлення співвласниками порядку користування житловим будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Судовий збір по справі складає 1211,20 грн., який сплачено позивачкою при зверненні до суду (а.с.1).

Outcome: approved