Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

27\~серпня 2025\~року на\~адресу Миргородського\~міськрайонного суду\~Полтавської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач на обґрунтування позову вказував, що сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 жовтня 2013 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше мінімального розміру аліментів встановленого чинним законодавством України, щомісячно починаючи з 16.09.2013 року, до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що сплачувати аліменти в такому розмірі в подальшому він не має можливості, оскільки його матеріальний стан змінився. На даний час він є безробітнім та на його утриманні перебувають його непрацездатні батьки: мати [PERSON] , батько [PERSON] , який є інвалідом другої групи безстроково, що також потребує додаткових витрат на його утримання (посилене харчування, транспортні послуги, лікування). Окрім цього позивач щомісячно сплачує комунальні послуги за користування житлом, що складає 1200 гривень, а у зимовий період 2500 гривень. Позивач просить зменшити розмір аліментів з 1/3 частини до 1/6 частини з усіх доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 03 вересня 2025 року прийнято до свого провадження цивільну справу, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 52). 08 жовтня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про доручення доказів, які підтверджують додаткові витрати на лікування дитини, на утримання якої з позивача стягуються аліменти, а також перебування на її утриманні батьків-пенсіонерів (а.с. 59-113). Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 126). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, у поданій до суду заяві просили проводити розгляд справи за їх відсутності (а.с. 32). Відповідачка в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі та підтримала заяву про доручення доказів. 05 грудня 2025 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 134). Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 жовтня 2013 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх його видів заробітків (доходів), але не менше мінімального розміру аліментів встановленого чинним законодавством України, щомісячно, починаючи з 16 вересня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Статтею 141 СК України передбачається, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, із аналізу наведеної вище норми, розмір аліментів не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів, а значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати, чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, фактично обґрунтовуючи його тим, що він не працює, утримує своїх батьків пенсійного віку, одному з яких встановлено інвалідність другої групи безстроково, а також щомісячно сплачує комунальні послуги за користування житлом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ч.ч.\~1,5,6\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У Постанові від 17 травня 2021 року у справі № 552/3611/19, провадження № 61-2391св21 Верховний Суд зробив висновок, що посилання заявника на те, що на його утриманні перебувають батьки, які є непрацездатними за віком та потребують його утримання та лікування, самі по собі не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів без підтвердження погіршення майнового стану платника аліментів. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили перебування на утриманні позивача непрацездатних батьків, не зазначено, чи є у них інші діти, крім позивача, чи мають вони інші види доходу. Крім того, згідно з довідками про доходи від 27.06.2025 року № 7519035365658521 та № 8289639322228207, розміри пенсій батьків позивача перевищують прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року, для осіб, які втратили працездатність. Тому посилання позивача на те, що на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки, що спричинило погіршення його матеріального стану, не знаходять свого підтвердження та є необґрунтованими. Також позивач стверджує, що на даний час він не працевлаштований, однак суду не надано жодних індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб, яка містить інформацію про його заробіток для обчислення пенсії, страховий стаж та сплату страхових внесків за відповідний період, а також інформації про перебування [PERSON] на обліку у центрі зайнятості як безробітного, що належним чином підтверджувало б вищезазначений факт. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що суттєво змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені\~статтею 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Позивачем не надано доказів зміни його матеріального стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Розмір аліментів, стягнутий з [PERSON] на користь [PERSON] рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 25 жовтня 2013 року, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення, без доведення позивачем погіршення його майнового стану, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі обґрунтування позову позивачем та заперечення відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Таким чином, на підставі викладеного, з урахуванням наданих суду доказів, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed