Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за невиконання грошового зобов`язання. Позов мотивований тим, що 11.06.2013 року Богунським районним судом міста Києва ухвалено рішення № 2-684/12 про стягнення солідарно з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 1\~507\~838,68 (один мільйон п`ятсот сім тисяч вісімсот тридцять вісім гривень шістдесят копійок). 12.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» (далі ПАТ «Комерційний Банк «Надра») укладено № GL6N718144 про відступлення прав вимоги, на підставі якого право грошової вимоги за кредитним договором № 155/П/84/2008-980 від 11.09.2008 року перейшло до \~ \~ \~ \~ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 10.11.2020 року Богунським районним судом міста Києва постановлено ухвалу № 2-684/12 про заміни стягувача ПАТ «Комерційний Банк «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа в цивільній справі № 2-684/12. Однак, відповідачі не виконали у повному обсязі договірні зобов`язання, порушивши умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів суму заборгованості трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за невиконання грошового зобов`язання в сумі 804\~610,94 грн, яка складається з: - 670\~769,92 грн інфляційне збільшення; - 133\~841,02 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 12\~069 грн. 16 коп. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 23.02.2024 вищезазначену справу передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21.03.2024 вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.03.2024 року справу № 295/2110/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором відкрито позовне провадження, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно з розпорядженням Керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. № 71 від 09.01.2025 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 295/2110/24 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.01.2025 року справу № 295/2110/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, прийнято до свого провадження, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони у судове засідання 04.09.2025 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником позивача до суду через систему «Електронний Суд» подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі своїм правом надати відзив не скористалися. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України\~встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У\~ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 11.06.2013 року Богунським районним судом міста Києва ухвалено рішення № 2-684/12 про стягнення солідарно з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 1\~507\~838,68 (один мільйон п`ятсот сім тисяч вісімсот тридцять вісім гривень шістдесят копійок). 12.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» (далі ПАТ «Комерційний Банк «Надра») укладено № GL6N718144 про відступлення прав вимоги, на підставі якого право грошової вимоги за кредитним договором № 155/П/84/2008-980 від 11.09.2008 року перейшло до \~ \~ \~ \~ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 10.11.2020 року Богунським районним судом міста Києва постановлено ухвалу № 2-684/12 про заміни стягувача ПАТ «Комерційний Банк «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа в цивільній справі № 2-684/12. Однак, відповідач не виконав у повному обсязі договірні зобов`язання, порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Посилаючись на викладене, позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості трьох процентів річних та інфляційних нарахувань за невиконання грошового зобов`язання в сумі 804\~610,94 грн, яка складається з: - 670\~769,92 грн інфляційне збільшення; - 133\~841,02 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 12\~069 грн. 16 коп. Відповідно до ч. 2 ст.1054та ч. 2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. ст.526,530\~ЦК\~Українизобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст.\~599\~ЦК\~Українизазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.\~612\~ЦК\~Україниборжник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1ст.\~626\~ЦК\~Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст.\~627\~ЦК\~Українита відповідно до ст.\~6\~цього\~кодексусторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628\~ЦК\~Українивизначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст.\~629\~ЦК\~України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання договору № 155/П/842008-980 від 11.09.2008 року свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] всі умови даного договору цілком зрозумілі і вони вважають їх справедливими по відношенню до їх. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладені договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачам можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Стаття 1048\~частина\~1\~ЦК\~України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, банківська виписка з рахунку позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21). В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 по справі № 278/2177/15-ц про те, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Така позиція викладена і в постанові КЦС ВС від 31.05.2022 № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22). Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачів за кредитом. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19 ). Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК\~України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Згідно ч. 3 ст.\~12\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~203\~ЦК\~України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, відповідачі підтвердили свою згоду на те, що підписаний договір разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», складає між ними та банком договір банківського рахунку № 155/П/84/2008-980 від 11.09.2008 року року, а тому зазначені умови були прочитані, підписані сторонами. Тому, як встановлено судом та зазначено вище, банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти у формі кредитної лінії, однак відповідач порушили взяті зобов`язання перед позивачем та мають заборгованість в сумі 804\~610,94 грн, яка складається з: 670\~769,92 грн - інфляційне збільшення; 133\~841,02 грн - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 12\~069 грн. 16 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи Випискою за договором за період з 01.02.2021 року по 16.01.2024 року та розрахунком заборгованості доданим позивачем до позовної заяви, то такі вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу, з боку відповідачів не було надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», а також у відповідності до вимог ст.\~81\~ЦПК\~України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Відповідно до ч. 4 ст.\~12\~ЦПК\~України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень». Згідно до ч. 1ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77\~ЦПК\~України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст.\~79\~ЦПК\~України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК\~України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тому, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у загальному розмірі 804\~610,94 грн. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК\~України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, [PERSON] та\~ [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконують, не здійснюють платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка і підлягаює солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 12\~069,16 грн, документально підтверджених, відповідно до ч 2\~ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідачів порівну. На підставі викладеного,

Outcome: approved