Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

У серпні 2025 року в електронній формі через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд» адвокат Дроботько Ольга Василівна, діючи в інтересах [PERSON] , звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що сторони з 31 травня 2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у 2004 році у позивача та відповідачки народився син. У подальшому стосунки між подружжям погіршилися, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги. На теперішній час вони не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, а його збереження суперечить інтересам позивача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 28 серпня 2025 року, для розгляду справи визначено суддю Котенко Р. В. як головуючу у справі. Фактичну передачу справи судді здійснено 01 вересня 2025 року [а.с. 17-18]. Ухвалою від 29 вересня 2025 року суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи [а.с. 21]. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. 31 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримано у повному обсязі [а.с. 30]. 15 грудня 2025 року від представника відповідачки - адвоката Бузань Юлії Іванівни надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника, в якій зазначено, що відповідачка не заперечує проти задоволення позову [а.с. 33]. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), у зв`язку із неявкою в засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис № 727 [а.с. 12]. Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1050 [а.с. 13]. Позивач зазначає, що подальше спільне проживання та збереження сім`ї з відповідачкою є неможливим, при цьому відповідачка проти задоволення позову не заперечує та визнає заявлені позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із статтями 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався цим правом та звернувся до суду з відповідним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе за умови його існування на засадах взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, що становить моральну основу сім`ї. Разом із тим позивач не має наміру зберігати шлюб із відповідачкою. З урахуванням наведених доводів суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, що має істотне значення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного Кодексу. Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За наявності наведених обставин суд дійшов висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечать інтересам сторін, у зв`язку з чим підстав для надання строку для їх примирення суд не вбачає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац другий частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України). Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Відповідно до положень частини першої статті 142 ЦПК України та частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до ухвалення рішення судом першої інстанції, відмови позивача від позову або визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням наведених норм чинного законодавства та обставини визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 605,60 грн.

Outcome: approved