Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Зміст позовних вимог Представник ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 30.01.2021 між ТОВ «ФК «Авіра груп» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 18654. Згідно умов договору сума кредиту складає 2 000 грн, строк кредиту 30 днів. ТОВ «ФК «Авіра груп» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надало відповідачу кредит у сумі 2 000 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 17.02.2022 між ТОВ «ФК «Авіра груп» та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» укладено Договір факторингу № 02-17/02/2022, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Авіра груп» відступило ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» права грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі і кредитним договором щодо відповідача. Про відступлення права грошової вимоги відповідача було повідомлено. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 12 500 грн, в тому числі 2 000 грн - основна сума боргу (тіло кредиту) та 10 500 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, яку й просить стягнути з відповідача, а також судові витрати у справі: судовий збір в сумі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500 грн. Відповідачем [PERSON] у справі 05.12.2025 подано заяву про застосування строку позовної давності 3 роки визначеного ст. 257 ЦК України. У заяві заявник зазначає, що останній платіж за договором нею здійснено у 2021 році, після чого не здійснювала платежів за кредитним договором та не визнавала боргу. У заві [PERSON] просить на підставі ст. 267 ЦК України просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 16.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі. 10.06.2025 представником позивача подано заяву про розподіл судових витрат - витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 500 грн. У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Позивач у позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у Постанові КЦС ВС від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони чи їх представники, інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, суд дійшов висновку, що наявних у матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення законного і обґрунтованого рішення у справі, без відкладення її розгляду. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили. Інші процесуальні дії не вчинялись. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відомості щодо особи відповідача Подільським міськрайонним судом Одеської області 05.12.2025 від відповідача у справі через систему «Електронний суд» отримано заяву по суті справи, відповідно до змісту якої відповідач зазначає своє прізвище, ім`я, по-батькові як « [PERSON] ». Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 2125636 від 12.12.2025, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] , УНЗР: [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . Відтак, суд доходить висновку про зміну прізвища відповідача з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Обставини справи Судом встановлено, що 30.01.2022 між ТОВ «ФК «Авіра груп» та [PERSON] укладено кредитний договір № 18654. Згідно умов договору сума кредиту складає 2 000 грн, строк кредиту 30 днів. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу. Укладаючи вищевказаний кредитний договір відповідачка та ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором «KL1752». Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» № 5479/058 від 21.05.2024, грошові кошти в сумі 2 000 грн через платіжний сервіс «Platon» перераховані на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , АТ «Ощадбанк», 30.01.2021 о 09:28:07. Відповідно до заяви відповідача [PERSON] від 05.12.2025 обставина укладення кредитного договору відповідачем визнається. Разом з тим, відповідачем на підтвердження стверджуваної обставини сплати грошових коштів в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором № 18654 від 30.01.2022 доказів не надано. Також, судом встановлено, що 17.02.2022 між «ФК «Авіра груп» та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» укладено Договір факторингу № 02-17/02/2022, відповідно до якого «ФК «Авіра груп» передає ТОВ «ФК Кеш ту гоу» за виплату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» приймає належні права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Відповідно до Витягу реєстру боржників від 17.02.2022 до Договору факторингу, ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 12 500 грн, в тому числі 2 000 грн - основна сума боргу (тіло кредиту) та 10 500 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами. Позивачем не надано суду розрахунку заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, не зазначено процентну ставку, яка застосована при здійсненні обрахунку, не зазначено період впродовж якого здійснено нарахування процентів, не зазначено суму на яку здійснено нарахування процентів. Відповідно до виписки з особового рахунку, наданого позивачем, за період з 30.01.2021 до 25.06.2024 містяться відомості про наявність простроченого тіла кредиту в розмірі 2 000 грн, прострочені відсотки в сумі 10 500 грн без зазначення періоду нарахування. Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ «Кеш ту гоу» та відповідачем [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням договору кредиту, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини), на підставі права вимоги, що виникає у позивача внаслідок уступок права вимоги (договору факторингу). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень ч. 1 ст. 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Як регламентовано ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє на даний час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 висловила правову позицію у справі № 910/4518/16. Так, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, строк позовної давності щодо захисту позивачем своїх прав та інтересів за кредитним договором спливає через три роки після календарних дат, зазначених в кредитному договорі та Графіках платежів. Разом з тим, в питанні застосування позовної давності необхідно враховувати 12 та 19 пункти прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (строк дії карантину з11 березня 2020 року по 30 червня 2023 року). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказана норма виключена Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" № 4434-ІХ від 14.05.2025р., який набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, що мало місце 03.06.2025р., - тобто вказаний закон набрав чинності з 14.09.2025р. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Щодо застосування строків позовної давності за заявою відповідача Відповідно до матеріалів справи Кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем укладено 30.01.2021 на строк 30 днів, тобто до 28.02.2021. Разом з тим, зважаючи на положення 12 та 19 пункту прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, якими продовжувались та зупинялись строки позовної давності, позивач ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» звернулося до суду з цим позовом в межах строку позовної давності, тому правових підстав для відмови у задоволені позову про стягнення кредитної заборгованості внаслідок спливу позовної давності не має. Щодо стягнення заборгованості Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальнику кошти, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Суд установив, що між первісним кредитором та відповідачем у справі укладено кредитний договір, відповідач отримала грошові кошти у розмірі 2 000 грн, проте у визначений строк їх не повернула. На підтвердження стверджуваної відповідачем обставини - здійснення платежів у 2021 році на виконання умов кредитного договору, відповідачем у справі доказів не надано. Відтак, обставина часткового чи повного виконання відповідачем своїх зобов`язань перед первісним кредитором не встановлена. Факт надання кредиту підтверджений наданими доказами, зокрема відомостями про перерахування коштів та електронним підтвердженням укладення договору відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем належними та допустимими доказами доведеного факт уступки права вимоги до відповідача у цій справі від первісного кредитора до позивача. Заявлені позовні вимоги містять прохання про стягнення процентів за користування кредитом. Водночас їх зміст зводиться до стягнення процентів саме за правомірне користування кредитом протягом строку кредитування, без посилання на положення розділу договору щодо нарахування процентів у випадку прострочення зобов`язання та без наведення правового обґрунтування нарахування таких процентів після спливу строку договору. Так, проценти за користування за кредитом можуть стягуватися лише в межах строку кредитування, якщо кредитодавець не заявляє вимог про стягнення процентів як міри відповідальності/санкції за прострочення відповідно до умов договору та ст. 625 ЦК України. Позивач не надав детального розрахунку процентів із зазначенням формули, періоду та посилань на конкретні положення договору, що унеможливлює перевірку правильності заявленої до стягнення суми в частині нарахування відсотків понад строк дії кредитного договору. Оскільки позивач не обґрунтував нарахування процентів після спливу строку кредитування та не заявив вимог про застосування наслідків прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України, суд доходить переконання, що стягненню підлягають проценти лише за період правомірного користування кредитом тривалістю 30 днів, відповідно до умов договору, в сумі 1 500 грн, з розрахунку 2,5 % за кожен з 30 днів користування кредитом (2 000 грн х 0,025 х 30) Враховуючи викладене, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 000 грн та процентів за користування кредитом лише в межах строку кредитування - 30 днів, у розмірі 1 500 грн, розрахованому виходячи з процентної ставки, визначеної договором. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 3 500 гривень. У решті вимог щодо стягнення процентів слід відмовити. Розподіл судових витрату справі Судовий збір Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 33511 від 02.12.2024. Оскільки позов ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» задоволено частково, то з [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі пропорційній до розміру задоволених позовних (0,28) - 678,27 грн (2 422,40 грн х (3 500 грн / 12 500 грн)) Витрати на надання професійної правничої допомоги Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що представником позивача ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 10500 грн. На підтвердження цього позивачем до матеріалів справи долучено: довіреність від 30.12.2024 надану позивачем представнику - адвокату Пархомчуку С.В., договір про надання правової допомоги від 29.12.2023, додаткову угоду до Договору № 1 від 29.12.2024, акт про отримання правової допомоги від 09.06.2025, платіжну інструкцію № 39409 від 09.06.2025 АТ КБ «Приватбанк» про здійснення платежу позивачем на корить [PERSON] в сумі 10 500 грн, призначення відповідно до рахунку № 06.06.2025-25 від 09.06.2025 на суму 10 500 грн. Відповідно до акта про отримання правової допомоги, послуга включає зустріч та консультацію щодо перспективи врегулювання кредитної заборгованості тривалістю 1 година - вартість 2 000 грн, складення та подання до суду позовної заяви 2,5 години вартістю 5 000 грн, інші заяви та клопотання до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» 1,5 год вартістю 3 000 грн, канцелярські витрати та відправка кореспонденції вартістю 500 грн. Дана категорія справ є поширеною, а сама по собі позовна заява є не складною та не потребує особливих витрат часу на її складання, а сама справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без явки представника позивача та відповідача у судове засідання. Враховуючи конкретні обставини справи, що розглядалась в спрощеному провадженні з викликом сторін, сторони у судове засідання не з`являлись, суд робить висновок, що витрати на правничу допомогу мають бути зменшені та складати 4 500 грн. Це відповідає критерію їх розумності і є співмірними із складністю справи та виконаними роботами. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути частину судових витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 1 260,00 грн (4 500 грн х 0,28). Отже, на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати у розмірі 1 938,27 грн (678,27 грн + 1 260 грн).

Outcome: partial