Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Представник Семенових О.С. звернулася до суду з позовом в інтересах позивача [PERSON] , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10 серпня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №49.4.02/63/07-А, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті України або іноземних валютах в межах загальної суми 16788,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату надання кожного кредиту терміном по 08 серпня 2014 року. В подальшому ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором, про що позивач повідомлена не була. Відсутність інформації про здійснення відступлення права вимоги, нового кредитора, нового розрахункового рахунку стало перешкодою для здійснення позивачем періодичних платежів за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 22 липня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 48555,61 грн., яка рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 09 лютого 2015 року була стягнута з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк». На підставі заяви ТОВ «Вердикт Капітал» ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року стягувача ПАТ «Дельта Банк» було замінено на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». Вимоги виконавчого документу позивачем виконані повністю і борг нею сплачений, про що свідчать копія постанови про закінчення виконавчого провадження №62227759 від 16 квітня 2021 року та копія платіжної квитанції про здійснення оплати. Однак 10 лютого 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Луганської області було відкрите виконавче провадження №68596510 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за тим же кредитним договором, борг по якому позивачем був повністю погашений. Вважає, що вказаний виконавчий напис є незаконним і має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Так, відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» приватний нотаріус був введений в оману про існування боргу, оскільки такий борг повністю позивачем погашений у 2021 році. Жодних документів щодо правонаступництво позивач не отримувала. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса, передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що положення пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час його застосування був визнаний судом незаконним та не чинним, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Отже, приватним нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не враховано тієї обставини, що правові норми, які визначають перелік документів, що підтверджують безспірність заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів, вже не чинні. Крім того, згідно п.3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій строк, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюєтьсяз дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. В п.1.1 укладеного кредитного договору №49.4.02/63/07-А від 10 серпня 2007 року зазначений строк кредитування по 08 серпня 2014 року включно. Таким чином, зі спливом строку кредитування у кредитора виникло право примусового стягнення боргу з боржника, а саме з 09 серпня 2014 року. Отже, приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис поза межаит встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» трирічного строку з дня виникнення права вимоги. Також зазначає, що внаслідок умисного порушення конституційних гарантій щодо неможливості подвійного притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення позивачу була спричинена моральна шкода, оскільки таке порушення викликало у позивача серйозні хвилювання та обурення, порушило стан емоційної рівноваги, стало перешкодою для користування банківськими картками для розрахунків. У зв`язку з накладенням арештів на все її рухоме та нерухоме майно позивач повинна докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок перенесених моральних та психологічних страждань сталося погіршення фізичного та духовного стану позивача. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд визнати виконавчий напис №8126 від 13 квітня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Представник відповідача Іжаковський О.В. надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що кредитний договір, на якому вчинено виконавчий напис, не містить заборон або будь-яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу захисту майнових прав відповідача, так само і чинне законодавство України не містить будь-яких обмежень щодо вчинення виконавчого напису, що цілком підтверджує правомірність вчинених дій ТОВ «Вердикт Капітал» і приватним нотаріусом, оскільки останньому були надані всі документи для вчинення виконавчого напису. Також зазначає, що позивачем не надано жодного доказу сплати нею у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, не надано альтернативного розрахунку заборгованості. На момент переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором існувала, про що приватному нотаріусу були надані відповідні підтвердження, у зв`язку з чим твердження позивача про відсутність боргу не відповідає дійсності. Щодо моральної шкоди, вважає, що позивач не надала суду жодного письмового доказу на підтверджуння її позовної вимоги в цій частині, як і доказів вини відповідача в спричиненні такої шкоди. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то вважає їх розмір 15000,00 грн. завищеним. Також посилається на відсутність доказів надання таких правничих послуг представником. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача Семенових О.С. надала суду відповідь на відзив, де зазначила, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не були дотримані вимоги ст.88 Закону України «Про нотаріат» в частині безспірності заборгованості, яка встановлюється за фактом надання стягувачем документів за передбаченим законодавством переліком. З кредитного договору та заяви про вчинення виконавчого напису неможливо встановити наявність безспірної заборгованості, оскільки ці документи не відображають інформацію щодо здійснення боржником останньої оплати по кредиту, не містять відомостей, яким саме чином нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами, з них неможливо встановити дійсний розмір заборгованості. Фактично нотаріус не мав достовірної та повної інформації щодо заборгованості боржника. Крім того, заборгованість за кредитним договором була повністю погашена позивачем. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача завчасно надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача і треті особи в судове засідання не з`явилися по невідомим суду обствинам. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, надавши їм належну оцінку, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 10 серпня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №49.4.02/63/07-А, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті України або іноземних валютах в межах загальної суми 16788,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату надання кожного кредиту терміном по 08 серпня 2014 року. В подальшому ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на 22 липня 2014 року у позивача утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 48555,61 грн., яка рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 09 лютого 2015 року була стягнута з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк». На підставі заяви ТОВ «Вердикт Капітал» ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року стягувача ПАТ «Дельта Банк» було замінено на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». Вимоги виконавчого документу позивачем виконані повністю і борг нею сплачений, про що свідчать копія постанови про закінчення виконавчого провадження №62227759 від 16 квітня 2021 року та копія платіжної квитанції про здійснення оплати. Вищезазначені факти підтверджуються копією кредитного договору №49.4.02/63/07-А від 10 серпня 2007 року, копією постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяни Сергіївни про закінчення виконавчого провадження від 16 квітня 2021 року. 13 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області було вчинено виконавчий напис №8126 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 122346,97 грн. 10 лютого 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Луганської області було відкрите виконавче провадження №68596510 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 122346,97 грн. Зазначені факти підтверджуються копією постанови приватного виконавця виконавчого округу Луганської області про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2022 року. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса, передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що положення пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час його застосування був визнаний судом незаконним та не чинним, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Постановою Великої Палати Верховного Суду №11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 відмовлено. Отже, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 122346,97 грн. не було враховано тієї обставини, що правові норми, які визначають перелік документів, що підтверджують безспірність заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів, вже не чинні. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. В п.1.1 укладеного кредитного договору №49.4.02/63/07-А від 10 серпня 2007 року зазначений строк кредитування по 08 серпня 2014 року включно. Таким чином, зі спливом строку кредитування у кредитора виникло право примусового стягнення боргу з боржника, а саме з 09 серпня 2014 року, а приватним виконавцем виконавчий напис було вчинено 13 квітня 2021 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку з дня виникнення права вимоги. Крім того, не встановлено, що приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, врахував та перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, строки заборгованості. Не спростований також факт того, що в порушення вимог ст.1082 ЦК України не повідомлення позивача про наявність заборгованості за кредитним договором, як і про відступлення права грошової вимоги. Враховуючи, що на момент вчинення виконавчого напису приватний нотаріус керувався не чинними положеннями законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Посилання представника відповідача на те, що кредитний договір, на якому вчинено виконавчий напис, не містить заборон або будь-яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу захисту майнових прав відповідача, так само і чинне законодавство України не містить будь-яких обмежень щодо вчинення виконавчого напису, що цілком підтверджує правомірність вчинених дій ТОВ «Вердикт Капітал» і приватним нотаріусом, оскільки останньому були надані всі документи для вчинення виконавчого напису, суд вважає необгрунтованими. Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17 зазначено, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком №1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. У даному випадку був встановлений факт вчинення виконавчого напису приватний нотаріус всупереч вимогам діючого на той час законодавства, що вже свідчить про незаконність такого виконавчого напису. Також факт незгоди позивача з сумою заборгованості, наявність доказів сплати заборгованості за кредитним договором на підставі платіжного доручення №1226 від 15 квітня 2021 року та закінчення виконавчого провадження 16 квітня 2021 року у зв`язку зі сплатою суми заборгованості свідчить про те, що заборгованість за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. У даному випадку позивачем не доведено жодними доказами те, що внаслідок умисного порушення конституційних гарантій щодо неможливості подвійного притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення позивачу була спричинена моральна шкода, у зв`язку з чим позовна вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,96 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.141 ЦПК України. Також позивачем ставиться питання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суду надано копія ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Документів в підтвердження факту понесення позиввачем витрат на професійну правничу допомогу суду не надано. Таким чином, зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. є недоведеними і стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial