Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Позивачі через свого представника адвоката Реуса Д.С. звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому зазначено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2023 спадкоємцями квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] , є її діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких належить по 1/3 частці. Квартира перебуває у спільній частковій власності. Станом на день подання позову у квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому [PERSON] фактично не проживає з 2022 року. 21.01.2023 [PERSON] був мобілізований та у період з 13.09.2023 по 30.06.2024 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . 30.06.2024 під час виконання бойового завдання зник безвісти, що підтверджується сповіщенням РТЦК та СП від 12.07.2024, тому отримати його згоду неможливо. [PERSON] є інвалідом з дитинства, а рішенням МСЕК від 13.11.2024 йому встановлено II групу інвалідності. Внаслідок реєстрації у квартирі [PERSON] виникли труднощі з оформленням субсидії. У зв`язку з цим позивачі звертаються до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є підставою для її зняття з реєстрації місця проживання. Ухвалою суду від 23.05.2025 призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачів у судовому засіданні просив вимоги позовної заяви задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити позивачам у задоволенні вимог позовної заяви, в обґрунтування зазначила, що тимчасове проживання відповідачки в гуртожитку не свідчить про втрату права користування житлом. Спірна квартира перебуває у спільній частковій власності. Відповідачка користується житлом як член сім`ї співвласника. Позивачами не надано доказів, що відповідачка самовільно залишила спірне житло або втратила намір користуватись ним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї такими, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71,72 ЖК України дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, що враховуються судом у цій справі відповідно до положень ч. 4ст. 263 ЦПК України. Водночас суд звертає увагу, що законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин непроживання, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив, що відповідач є зареєстрованою у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] . Фактична відсутність відповідачки за місцем реєстрації підтверджена актом обстеження житлово - побутових умов проживання від 02.05.2025 № 26. Разом з тим, з наданих доказів вбачається, що відповідачка [PERSON] [INFO] з 28.01.2016 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] , який є співвласником квартири. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько відповідачки [PERSON] співвласник квартири за адресою [ADDRESS] , вважається зниклим безвісти під час виконання обов`язків військової служби. У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. З 2023 відповідачка проживала в гуртожитку Ірпінського фахового коледжу Національного університету біоресурсів і природокористування України, у зв`язку з навчанням. Суд підкреслює, що виселення особи з житла або визнання такою, що втратила право користування, що має наслідком виселення є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання повинно бути пропорційним переслідуваній законній меті та відповідати нагальній суспільній необхідності. В даній справі, визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві, оскільки не відповідає принципу пропорційності в контексті статті 8 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог

Outcome: dismissed