Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визначити йому додатковий трьохмісячний строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вказував, що під час свого життя його батько - [PERSON] склав заповіт, яким заповів належну йому нерухоме майно йому [PERSON] . Зазначає, що в свою чергу, після смерті батька з метою оформлення спадщини він звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини. Вважає причину пропуску строку для прийняття спадщини поважною, оскільки, він юридично необізнаний щодо строків на подання заяви про прийняття спадщини, а також знаючи, що померлий батько залишив заповіт згідно з яким усе своє майно заповів йому вважав, що має право в будь який момент звернутись за оформленням спадщини маючи заповіт на руках та правовстановлюючі документи на право власності на майно, яке належало померлому батьку, а тому змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 25.11.2025 року по даній цивільній справі відкрито провадження, витребувано матеріали спадкової справи та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Козловська Ю.П. в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву в якій просить справу розглядати у їх відсутності. Позов підтримують повністю. Представник відповідача Заставнівської об`єднаної територіальної громади в особі Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу у його відсутності. У відповідності до вимог ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, приймаючи визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України, ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, з врахуванням положень ст.247 ч.2 ЦПК України Суд, дослідивши письмові докази по справі, заяви сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] , помер [INFO] , що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. 17 грудня 2008 року [PERSON] , заповів земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1.95 га, що знаходяться на території Заставнівської міської ради Чернівецької області [PERSON] , що стверджено копією заповіту посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області за реєстровим № 7892. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] стверджено копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 19 грудня 1950 року. З копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 травня 2025 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ним пропущений строку не обхідний для прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи 298/202016, заведеної після смерті [PERSON] 14.06.2015 року вбачається, що до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернувся [PERSON] постановою нотаріуса від 22.05.2025 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ним було пропущено строк необхідний для прийняття спадщини. Інший спадкоємиць за законом сестра позивача [PERSON] , відмовилась від прийняття спадщини що вбачається з заяви яка міститься в матеріалах спадкової справи. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Частина 1 ст.1270 ЦК України визначає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Разом з тим, особа, яка не прийняла спадщину у встановлений законом строк, може звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної норми, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має ураховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Бурдейної Г.П. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті його батька [PERSON] , а саме земельної ділянки площею 1,95 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Заставнівської міської ради Заставнівського району Чернівецької області, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним пропущено встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, що вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 травня 2025 року. Встановлено, що у встановлений законом строк після відкриття спадщини, позивач [PERSON] не звернувся до нотаріуса, оскільки є юридично не обізнаним щодо строків на подання заяви про прийняття спадщини, являється єдиним спадкоємцем який вияв бажання оформити спадщину, у встановлений законом строк не відмовився від неї, тому вважав, що має право в будь-який момент оформити своє спадкове право на спадщину після смерті батька [PERSON] . Отже, необізнаність позивача із вимогами законодавства та його хибні наміри оформити в будь-який час свої права на спадкове майно об`єктивно унеможливлювали своєчасне подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті матері. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа №565/1145/17, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України і у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Необхідність встановлення певних строків на прийняття спадщини обумовлена інтересами цивільного обігу в цілому, маючи на меті якнайшвидше усунення стану правової невизначеності, яка виникає в разі смерті спадкодавця, та забезпечення певних гарантій особам, права яких є похідними від поведінки спадкоємців попередньої черги. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, а також «законне сподівання» на отримання «активу», суд приходить до висновку. При цьому, суд, беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства, а саме: справедливість, добросовісність та розумність, доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що з метою захисту законних прав та інтересів [PERSON] позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved