Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про встановлення факту непроживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування вимог зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу та державних актів на право приватної власності на землю батько позивачки, [PERSON] , був власником: - житлового будинку, а також земельних ділянок площею 0,250 га та 0,2785 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] .; - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,010 га, розташованої на території Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області. [INFO] [PERSON] помер, не склавши заповіту. Позивачка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а всі інші спадкоємці першої черги за законом, крім відповідача [PERSON] , відмовились від прийняття спадщини, подавши нотаріусу відповідні заяви. Відповідач, який є рідним сином [PERSON] , на час смерті останнього був зареєстрований з ним за однією адресою, проте фактично на проживав із батьком з 2008 року, від спадщини не відмовлявся, заяв про видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріусу на подавав, а відомості про його фактичне місце проживання (перебування) відсутні. Нотаріус видав [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом лише на частку вказаних вище об`єктів нерухомого майна, належних померлому, відмовивши у видачі свідоцтв на іншу частку, посилаючись на те, що відповідач прийняв спадщину в силу реєстрації місця проживання за однією адресою з померлим на час смерті останнього. Однак, позивачка вважає, що сама по собі державна реєстрація місця проживання відповідача як спадкоємця разом зі спадкодавцем не є беззаперечним доказом його постійного проживання разом з батьком на момент смерті та порушує право [PERSON] на отримання спадщини в цілому в нотаріальному порядку, тому просить встановити факт непроживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини, визнати за нею право власності на частку житлового будинку та земельних ділянок в порядку спадкування за законом. 19.11.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, в порядку підготовки справи до судового розгляду від державного нотаріуса Юріївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Пасевіна А.О. витребувано копію спадкової справи. Ухвалою від 10.12.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачу у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено судові повістки про виклик до суду та копію ухвали про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, а також роз`яснено право подати відзив на позовну заяву. Вказана судова поштова кореспонденція повернулась до суду з відмітками відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на викладене, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак відзиву на позов, а також заяв з повідомленням причин неявки в судове засідання або з проханням відкласти розгляд справи не надав, тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та зі згоди позивачки ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Так, судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області 29 жовтня 2024 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: - житлового будинку, загальною площею 115,2 кв. м, житловою площею 73,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Білоножко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4782; - земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,250 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2785 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ДП № 011836, виданого Вербуватівською сільською радою 12 лютого 2003 року; - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,010 га, розташованої на території колишньої Вербуватівської сільської ради Юр`ївсього району Дніпропетровської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 075042, виданого Вербуватівською сільською радою 12 вересня 2002 року. Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами ст.ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Матеріали справи не містять відомостей, що за життя [PERSON] складав заповіт, тому спадкування після його смерті здійснювалося в порядку черговості за законом. З копії спадкової справи № 113/2024, заведеної після смерті [PERSON] , виходить, що спадкоємцями за законом першої черги після його смерті є: позивачка, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У встановленому законом порядку позивачка прийняла спадщину, в той час як [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від спадщини за законом відмовились, подавши відповідні заяви нотаріусу. Разом із тим, [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] , на час смерті останнього був зареєстрований разом із ним за однією адресою, проте фактично не проживав разом із батьком, починаючи із 2008 року та до дня його смерті, що підтверджується актом встановлення факту непроживання особи за місцем реєстрації № 116 від 22.10.2025, складеним старостою Варварівського старостинського округу Нездойминогою О.М. за участю сусідів. Від спадщини відповідач не відмовлявся, разом з тим і заяв про видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріусу не подавав, а відомості про його фактичне місце проживання/перебування відсутні. Крім того, факт постійного непроживання [PERSON] з [PERSON] приблизно з 2008 року до моменту смерті останнього підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані під час судового розгляду справи. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки вони принесли присягу та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріус видав позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом лише на частку спадкового майна, до якого входять належні померлому об`єкти нерухомості, а постановою від 27 листопада 2025 відмовив у видачі свідоцтв на іншу частку, посилаючись на те, що відповідач прийняв спадщину в силу реєстрації місця проживання за однією адресою з померлим на час смерті останнього. За положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Необхідно відмітити, що частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 26 лютого 2025 року у справі № № 496/476/22. Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц). Підсумовуючи, з огляду на наведені норми законодавства, обставини справи, подані документи та показання свідків, суд вважає, що під час судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] не проживав постійно разом зі своїм батьком [PERSON] на час смерті останнього ( [INFO] ), тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо інших позовних вимог, то за нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивачка є спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] , інші спадкоємці, які могли б претендували на спадкове майно, згідно з відомостями спадкової справи № 113/2024 відмовились від спадщини, а відповідач не прийняв спадщину, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання [PERSON] про залишення за нею витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved