Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

28 липня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій прохали стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 18.07.2024 року в сумі 40246,00 гривень та за договором позики від 30.05.2025 року в сумі 90000,00 гривень. 14 жовтня 2025 року позивач [PERSON] подала заяву про зменшення розміру позовних вимог та прохала суд стягнути на її користь з відповідача [PERSON] заборгованість лише за договором позики від 30.05.2025 року в сумі 90000,00 гривень. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.12-13). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 серпня 2025 року по даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.19-20). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.48-49). Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] прохала проводити засідання без її присутності. Визнає суму заборгованості 90000,00 гривень за договором позики від 30.05.2025 року. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом установлено, що 30.05.2025 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 90000,00 гривень, які зобов`язувалася повернути до 10.07.2025 року. Боргова розписка написана [PERSON] власноручно (а.с.4). Проте до вказаного в розписці терміну [PERSON] не повернула грошові кошти, чим порушила взяті на себе зобов`язання. В зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, позивач змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. КЦС ВС у своїй постанові від 08.07.2019 року в справі № 524/4946/16-ц звернув увагу на те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Також суд враховує, що в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 206/6401/18 зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки в позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. В назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики в борг і містить умови щодо її повернення. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року в справі № 761/45701/16-ц (провадження № 61-11280св18), від 08 квітня 2021 року в справі № 500/1755/17. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем був наданий оригінал розписки від 30.05.2025 року. Із дослідженої розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - матеріальні цінності у вигляді грошових коштів у розмірі 90000,00 гривень, строк повернення коштів. Статтею 545 ЦК визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 року в справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що в статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває в кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Таким чином, наявність оригіналу розписки в позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 154/3443/18 та встановив, що наявність оригіналу боргової розписки в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Взяті на себе зобов`язання відповідач [PERSON] не виконала. Факт знаходження оригіналу розписки в позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. За правилами статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не використала наданого законом права та не зверталася до суду з позовом про оспорювання договору позики від 30.05.2025 року, оскільки докази цього до суду надані не були. Навпаки, визнала заборгованість за даною борговою розпискою. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики від 30.05.2025 року, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню позики. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки доведено факт укладення між сторонами договору позики від 30.05.2025 року та відповідно факт існування боргового зобов`язання, який відповідачка не виконала, грошові кошти в строк, передбачений цим договором, позивачеві не повернула, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 90000,00 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. На виконання ухвали Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29.07.2025 року позивачкою було доплачено судовий збір у розмірі 91,26 гривень з урахуванням ціни позову. Зважаючи на зменшення розміру позовних вимог, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачці необхідно повернути сплачений судовий збір у розмірі 91,26 гривень, відповідно до квитанції № 0.0.4486319424.1 (код квитанції 9387-1390-8289-6824) від 07.08.2025 року.

Outcome: approved