Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

До Решетилівського\~районного суду\~Полтавської області 22 серпня 2025 року звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, у якому зазначив, що 21 липня 2020 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] народилася донька [PERSON] . Позивач зазначає, що між ним та відповідачкою шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено три роки тому, тоді як відповідачка поїхала за документами до м. Харкова та не повернулася, тобто залишила позивача та однорічну доньку [PERSON] . Збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сім`ї. Станом на 2025 рік позивач проживає разом зі своєю донькою. За місцем їхнього проживання створені усі належні умови для дитини: вона має окреме спальне місце, шафу для зберігання особистих речей та одягу, іграшки, книги тощо, відвідує дитячий садок. Спір щодо визначення місця проживання дитини між позивачем та відповідачкою відсутній, оскільки донька на даний час проживає\~разом із\~позивачем та\~перебуває на\~його утриманні,\~а дружина\~не цікавиться\~життям дитини\~та за\~власним бажанням\~проживає окремо,\~навіть не\~повідомляючи їм\~місце свого\~проживання.\~Позивач наголошує,\~що починаючи\~з 2022\~року подружніх\~стосунків з\~дружиною він\~не підтримує,\~бажання вести\~спільне господарство\~та проживати\~однією сім`єю\~у сторін\~немає.\~За таких\~обставин подальше\~збереження шлюбу\~суперечить їхнім\~інтересам,\~а також\~інтересам дитини.\~Вважає,\~що у\~зв`язку з\~відсутністю спору\~щодо того\~з\~ким із\~батьків буде\~проживати малолітня\~донька суд\~може вирішити\~питання про\~залишення проживання\~дитини з\~матір`ю\~чи батьком\~одночасно з\~вимогою про\~розірвання шлюбу.\~Лише за\~наявності такого\~спору між\~батьками суд\~повинен роз`яснити\~сторонам порядок\~вирішення питання\~про\~визначення місця\~проживання дитини.\~До такого\~висновку дійшов\~Верховний Суд\~ у\~постанові від\~15\~січня 2020\~року у\~справі №200/952/18. Посилаючись на викладені обставини, положення статей 160, 161 СК України, позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] та визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Процесуальні дії по справі та позиція сторін Ухвалою судді від 27 серпня 2025 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді від 04 вересня 2025 року у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 29 вересня 2025 року. Підготовче провадження по справі було проведено 29 вересня 2025 року та призначено судовий розгляд справи на 14 листопада 2025 року, зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет\~Решетилівської\~міської\~ради як\~орган\~опіки\~та піклування подати суду висновок щодо розв`язання спору. Позивач [PERSON] у судове засідання 14 листопада 2025 року не з`явився, з огляду на положення частини п`ятої статті 130 ЦПК України, позивач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а. с. 46). У судовому засіданні 14 листопада 2025 року представниця позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Представниця третьої особи виконавчого комітету Решетилівської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] у судовому засіданні 14 листопада 2025 року суду повідомила, що цю сім`ю вона знає давно. Діти перебувають на обліку органу опіки та піклування. Відповідачка [PERSON] часто кидала дитину саму та надовго десь зникала. Питання про визначення місця проживання дитини було на розгляді комісії. Але [PERSON] на комісію не з`явилася. Крім того з приводу даного питання спір між батьками відсутній. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 14 листопада 2025 року не з`явилася, до суду повернулася судова повістка без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 48). У зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування судове засідання було відкладено на 17 грудня 2025 року. Позивач [PERSON] у судове засідання 17 грудня 2025 року не з`явився, з огляду на положення частини п`ятої статті 130 ЦПК України, позивач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а. с. 62). Представниця третьої особи виконавчого комітету Решетилівської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] у судовому засіданні 17 грудня 2025 року суду повідомила, що висновок органу опіки та піклування вона надати суду не може, оскільки місце перебування відповідачки [PERSON] не відоме, на засідання комісії вона не з`являється. Тобто, фактично органом опіки та піклування було установлено відсутність спору у даній справі. З приводу позову представниця третьої особи - [PERSON] зазначила, що матір не проживає більше двох років з дитиною, яка повністю на утриманні батька, який справляється зі своїми обов`язками. А тому позов просила задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні 17 грудня 2025 року представниця позивача [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити, зазначила, що відсутність висновку органу опіки та піклування підтверджує те, що відповідачка не проявляє інтересу до дитини. За таких умов вважає, що можливо продовжити розгляд даної справи за відсутності висновку органу опіки та піклування. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 17 грудня 2025 року також не з`явилася, до суду повернулася судова повістка без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 63). Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на викладене, ураховуючи, що судові повістки направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, суд вважає, що відповідач про місце, дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подав, будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи те, що представниця позивача у судовому засіданні 14 листопада 2025 року не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд протокольної ухвалою постановив проводити заочний розгляд даної справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом 21 липня 2020 року між [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 6). Сторони по справі є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а. с. 5). Згідно з характеристикою Малобакайського закладу дошкільної освіти ясла садок «Теремок» на [PERSON] , [INFO] , [PERSON] відвідує Малобакайський заклад дошкільної освіти ясла садок «Теремок» з жовтня 2024 року. Пропусків без поважних причин не було. За цей час дівчина хворіла простудними захворюваннями не більше, ніж інші діти її віку. Взаємовідношення з дітьми в групі складаються добре. В спілкуванні з дорослими та дітьми не нав`язлива, не груба. [PERSON] виховується у сім`ї, де вихованням займається виключно батько [PERSON] , який регулярно відвідує батьківські збори та приймає активну участь у житті дочки. Мати [PERSON] вихованням дитини не займається (а. с. 7). Відповідно до довідки характеристики Виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 13.06.2025 №10-09.3/697 компрометуючих матеріалів на [PERSON] виконавчий комітет Решетилівської міської ради не має. Депутатом Решетилівської міської ради не являється (а. с. 8). Згідно з довідкою від 13 червня 2025 року № 01.5-02/86, виданої виконавчим комітетом Решетилівської міської ради, [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] і має такий склад сім`ї: дочка [PERSON] , [INFO] (а. с. 9). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу Статтею 51 Конституції України установлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі\~статтею 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Нормою статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинились, вони проживають окремо, позивач на примирення не згоден. З огляду на зазначене суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає і вони про це суд не просили, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх спільної дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в \~усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Слід зазначити, що у зв`язку із відсутністю висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини судове засідання 14 листопада 2025 року було відкладено на 17 грудня 2025 року. Проте у судовому засіданні 17 грудня 2025 року представниця третьої особи виконавчого комітет Решетилівської міської ради як орган опіки та піклування зазначила про неможливість подачі висновку щодо визначення місця проживання дитини, оскільки відповідачка не являється на засідання комісії, та за фактичної відсутності спору між батьками з цього питання. Крім того представниця позивача вважала за можливе проводити розгляд справ за відсутності висновку органу опіки та піклування. Суд вважає, що за таких умов ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від відсутності висновку органу опіки та піклування. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до частин першої та другої\~статті 171 СК України,\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Тобто при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Проте у даній справі малолітній дитині виповнилося лише чотири повних років. Тобто, на час розгляду справи дитина ще не досягла віку й рівня розвитку, при якому здатна чітко висловити свою думку з приводу даного спору. У ході з`ясування обставин справи, заслуховування сторін було установлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина фактично проживала і продовжує проживати. Відповідачка [PERSON] не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не подавала, проти задоволення позову не заперечувала. Тобто позивачем не доведено, що на час його звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, були порушені його права. Суд зазначає, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 у справі з подібними правовідносинами. Суд не заперечує тієї обставини, що проживання дитини з позивачем може відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, однак подані ним докази не доводять наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Ураховуючи викладене, встановивши відсутність спору між сторонами з приводу місця проживання дитини, що також було підтверджено і учасниками даної справи, суд вважає, що у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Суд не приймає посилання сторони позивача на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, оскільки у зазначеній справі позивачка просила суд розірвати шлюб та залишити неповнолітню дитину проживати разом з нею. Верховний Суд у цій справі виснував, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У свою\~чергу у\~даній справі\~позивач [PERSON] просив розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини з ним. Позовна вимога про залишення проживати дитину з батьком не є тотожною вимозі про визначення місця проживання дитини. Тобто, обставини справи №200/952/18\~не є\~релевантними із\~обставинами у\~цій справі. \~ Щодо судових витрат Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було заявлено дві вимоги немайнового характеру. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі складає 3028,00 грн. Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже, за подачу до суду даного позову, враховуючи кількість позовних вимог, позивачем було сплачено 1937,92 грн (968,96 грн х 2) судового збору. Ураховуючи, що судом задовольняється одна немайнова вимога, то судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн підлягають стягненню з відповідачки у справі на користь позивача. Оскільки позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини задоволення не підлягають, то іншу частину сплаченого позивачем судового збору у розмірі 968,96 грн, суд покладає на позивача. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного та,

Outcome: partial