Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позивачем 10.03.2025 року подано до суду відповідну позовну заяву. Позивачем заявлено вимоги про визнання протиправної відмови у задоволенні заяви про звільнення, зобов`язання звільнити, стягнути заборгованість в сумі 66479,94 гривні, яка складається з вихідної допомоги в сумі 42300,00 грн, заборгованості по заробітній платі в сумі 6069,12 грн, компенсації за невикористану відпустку в сумі 18110,82 грн, а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців з 11.02.2025 року по 11.08.2025 року, в сумі 79587,09 гривень. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що з 15.07.2019 року він перебував на посаді головного енергетика у ТОВ «ПОБУТТЕХ», з січня 2020 року розмір посадового окладу складав 14100 грн на місяць. Всупереч вимогам ст. 141 КЗпП України відповідач не виконував вимог законодавства про працю та умов колективного і трудового договорів, допускав їх порушення. Обов`язку, передбаченого ч.1 ст. 29 КЗпП України, відповідач не виконав, до початку роботи та після допуску до роботи, роботодавець не узгодив з працівником спосіб інформування та не поінформував позивача про обставини визначені в п.п. 1-9 ч. 1 ст. 29 КЗпП. Всупереч вимогам ч.3 ст. 29 КЗпП, ч.2 ст. 7 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» сторони не погоджували та не визначали у трудовому договорі засоби електронних комунікаційних мереж з накладанням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису, не узгоджували в нього альтернативних способів ознайомлення працівника, ним не надавалась згода на його використання. Посилався на те, що за відсутності такої попередньої згоди сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку такі документи мають подаватись у паперовій формі з оригінальним підписом автора документу, оскільки направлення заяви засобами електронного зв`язку не дає можливості іншій стороні встановити справжнє волевиявлення заявника. Всупереч даним положенням з наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати від 01.03.2022 №9, від 01.04.2022 №11, від 25.04.2022 №13, від 25.05.2022 №14, від 23.08.2022 №18, від 21.11.2022 №22, від 20.02.2023 №3, в частині надання [PERSON] , головного енергетику ТОВ «ПОБУТТЕХ» відпусток без збереження заробітної плати з 01.03.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 24.02.2022 року, з 25.04.2022 по 30.04.2022, з 01.06.2022 по 22.08.2022, з 23.08.2022 по 22.11.2022, з 21.11.2022 по 19.02.2023, з 19.02.2023 по 20.05.2023 року, вбачається, що на останній аркушах цих наказів відсутні відмітки про ознайомлення працівника [PERSON] з цими наказами. В кінці кожного з наказів про надання відпустки міститься напис «З наказом ознайомлений» та наводиться перелік прізвищ та ініціалів працівників, яких стосується наказ, навпроти кожного прізвища міститься підпис, і тільки навпроти прізвища позивача підпис відсутній. Із змісту наказів вбачається, що вони були надані на підставі заяв позивача від 28.02.2022, 31.03.2022, 24.04.2022, 31.05.2022, 22.08.2022, 21.11.2022, 17.02.2023, а тому у відповідача була можливість ознайомити позивача із наказами, оскільки відсутні докази того, що ці заяви надходили до нього поштою. Відповідачем не забезпечено ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи, що підтверджується відповідним листом Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці. Також, цим же листом та приписом про усунення виявлених порушень було встановлено, що відповідачем не відображались відомості про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати від 01.03.2022 №9, від 01.04.2022 №11, від 25.04.2022 №13, від 25.05.2022 року №14, від 23.08.2022 №18, від 21.11.2022 №22, від 20.02.2023 року №3. Згідно табелів обліку використання робочого часу за березень-грудень 2022 року та за січень-травень 2023 року, у відповідних графах навпроти прізвища [PERSON] зазначені умовні позначки «С» (масові не виходи на робота (страйки), а згідно до табелю обліку використання робочого часу за червень місяць 2023 року навпроти прізвища позивача з 01.06.2023 року по 08.06.2023 року у відповідних графах міститься позначка «П» (простої), з 09.06.2023 року по 16.06.2023 року містяться позначенням «Б», з 17.06.2023 року по 18.06.2023 року містяться позначки «В» основна щорічна відпустка. З вказаним приписом відповідач погодився та не оскаржував. Окрім того, позивача було двічі відправлено у відпустку за одні і ті самі дні з 21.11.2022 і 22.11.2022, спочатку на підставі наказу від 23.08.2022 №18 (відпустка з 23.08.2022 по 22.11.2022), та у наступному також на підставі наказу від 21.11.2022 року (відпустка з 21.11.2022 по 19.02.2023), також двічі за один і той самий день 19.02.2023 відповідач відправив позивача у відпустку наказами від 21.11.2022 №22 (відпустка з 21.11.2022 по 19.02.2023) та від 20.02.2023 №3 (відпустка з 19.02.2023 по 20.05.2023), а наказом від 20.03.2023 №3 відповідач відправив позивача у відпустку 19.02.2023, раніше дати самого наказу. Надання двічі працівнику відпустки за один і той самий період суперечить діючому законодавству. Окрім того, відповідач не здійснював індексацію заробітної плати. Також, вдався до незаконного звільнення позивача, яке здійсним з порушеннями права на працю, зокрема вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України, оскільки в односторонньому порядку змінив строки попередження і звільнив позивача в день подання заяви про звільнення за власним бажанням, без дотримання двотижневого строку попередження, а подана заява про звільнення жодних причин розірвання трудового договору не містила. Факт невиконання законодавства про працю під час попереднього звільнення доведено судовим рішенням. Відповідне рішення не виконувалось відповідачем, присуджений позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідачем виплачено в розмірі 118830,10 грн на підставі видаткового касового ордеру від 10.02.2025 року, не зважаючи на те, що позивача поновлено на роботі з 20.06.2023 року, наказом №6 від 29.01.2025 року з 21.06.2023 року. Наявність даного порушення визнається відповідачем, що підтверджується фактом винесенні ним наказу №7 від 05.02.2025 року «Про внесення змін до наказу №6 від 29.01.2025 року про поновлення на роботі [PERSON] », яким внесені зміни до п.2 наказу №6 від 29.01.2025 року, а саме дату поновлення на попередній роботі 21 червня 2023 року змінити на 20 червня 2023 року згідно з постановою Харківського апеляційного суду від 28 січня 2025 року. Через невиконання роботодавцем законодавство про працю, позивачем було подано заяву 05.02.2025 року про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 10.02.2025 року. Оскільки хворів дану заяву направив поштою 06.05.2025 року та вона була отримана відповідачем 10.02.2025 року. У відповідь листом від 10.02.2025 року за вих. №2 в задоволення заяви було відмовлено та роз`яснено у разі відсутності наміру продовжувати трудові відносини з ТОВ «ПОБУТТЕХ», позивач може подати заяву про звільнення на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. У відповідь на його лист від 14.02.2025 року, в якому він наполягав на його звільненні на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, відповідач надіслав на електронну пошту лист від 24.02.2025 року за вих №3, в якому фактично повторив зміст свого попереднього листа. Звертав увагу, що надіслання документу засобами електронного зв`язку, з огляду на відсутність його попередньої згоди, як сторони трудових відносин, є порушенням вимог ч.2 ст. 29 КЗпП України. Посилався на те, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у розгляді його заяви про звільнення за власним бажанням та звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, неприйняття керівником роботодавця відповідного управлінського рішення за заявою позивача про звільнення за власним бажанням є порушенням в тому числі гарантованого у ст. 43 Конституції України права на працю, що виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Також, в порушення законодавства про працю відповідач не провів своєчасно розрахунку з позивачем в день звільнення. Оскільки з 10.02.2025 року ним припинено трудові відносини з відповідачем внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, то з ТОВ «ПОБУТТЕХ» підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі середнього заробітку, що становить 42300 грн. З відповідача підлягає стягненню заробітна плата за період з 29.01.2025 року по 10.02.2025 року, в розмірі 6069,12 грн, яка не була виплачена відповідачем, підлягає нарахуванню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 18110,82 грн за період з 20 червня 2023 року по 10 лютого 2025 року. Відповідні виплати повинні бути проведені відповідачем в день звільнення, у разі невиконання обов`язку роботодавцем настає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивачем до позовної заяви надано розрахунок заборгованості з виплати заробітної плати за період з 29.01.2025 року по 10.02.2025 року, розрахунок вихідної допомоги за ч.1 ст. 44 КЗпП України, розрахунок компенсації за невикористану відпустку, розрахунок середньоденної заробітної плати. Ухвалою від було відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування позиції посилався на наступне. Відповідач дійсно працював на посаді головного енергетика ТОВ «Побуттех» з 15.07.2019. Після початку повномасштабного вторгнення у період з 01.03.2022 по 30.04.2022 та з 01.06.2022 по 20.05.2023 перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі власноручно написаних заяв та наказів ТОВ «Побуттех» про надання відпусток: від 01.03.2022 № 9; від 01.04.2022 № 11; від 25.04.2022 № 13; від 25.05.2022 № 14; від 23.08.2022 № 18; від 21.11.2022 № 22; від 20.02.2023 № 3. Правомірність надання вказаних відпусток без збереження заробітної плати підтверджено судовими рішеннями у справі № 644/5044/23, у межах якої, поміж іншого, Позивач просив визнати незаконними та скасувати накази про надання відпустки без збереження заробітної плати та стягнути з ТОВ «Побуттех» заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексації, однак у задоволенні цих позовних вимог відмовили суди обох інстанцій. Після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, 22.05.2023 позивач не вийшов на роботу та не повідомив про свою відсутність. У період з 22.05.2023 по 08.06.2023 позивач не виходив на роботу без попередження причин відсутності, від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці надати відмовився, в період з 09.06.2023 по 16.06.2023 перебував на лікарняному. У зв`язку з невиходом для виконання трудових обов`язків, посадовими особами ТОВ «Побуттех» було складено акти про відсутність на робочому місці від 23.05.2023 № 1, від 31.05.2023 № 2, від 08.06.2023 № 3, поставлено до відмома директора товариства. 19.06.2023 позивача було ознайомлено з відповідними актами та від підпису та пояснень позивач відмовився, про що було складено акт від 19.06.2023 № 4. Окрім того, 12.06.2023 засобами поштового зв`язку на адресу позивача було напарвлено повідомлення № 1 про зміну режиму роботи та відміну надбавки за збільшений обсяг робіт та повідомлення; повідомлення № 2 про необхідність надання письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці. Наказом №11 від 20.06.2023 року, у зв`язку з неотриманням пояснень щодо причин відсутності у період з 22.05.2023 по 08.06.2023 було вирішено вважати дні відсутності прогулами без поважних причин. Позивач вийшов на роботу лише 19.06.2023 та 20.06.2023 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказом від 20.06.2023 № 10 позивача було звільнено з роботи з виплатою компенсації за 54 календарних дні невикористаної щорічної відпустки. Але після звільнення, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку, визнання незаконним та скасування наказів про надання відпустки без збереження заробітної плати та звільнення, а також поновлення Позивача на посаді головного енергетика і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де обґрунтовував вимоги тим, що при його звільненні не було дотримано двотижневого строку попередження. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.09.2024 у справі № 644/5044/23 у задоволенні позову в повному обсязі, а постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 апеляційну скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.09.2024 у справі № 644/5044/23 в частині вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та позовні вимоги в зазначеній частині задоволено частково: скасовано наказ № 10 від 20.06.2023 про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на роботі на посаді головного енергетика ТОВ «Побуттех» з 20 червня 2023 року; стягнуто з ТОВ «Побуттех» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 154324,80 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. На виконання судового рішення 29.01.2025 видано наказ № 6 «Про поновлення на роботі [PERSON] » наказано: скасувати наказ від 20.06.2023 № 10 про звільнення [PERSON] ; поновити [PERSON] на попередній роботі на посаді головного енергетика з 21.06.2023; виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; внести запис про поновлення на роботі до трудової книжки [PERSON] ; скласти скоригований табель обліку використаного робочого часу; внести зміни до інших кадрових документів. Наказ був направлений на адресу позивача засобами поштового зв`язку та додатково на електронну пошту. 05.02.2025 ТОВ «Побуттех» видано наказ № 7, яким внесено зміни до п. 2 наказу ТОВ «Побуттех» від 29.01.2025 № 6 «Про поновлення на роботі [PERSON] », а саме, дату поновлення на попередній роботі 21 червня 2023 року змінено на 20 червня 2025 року згідно з постаново Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 у справі № 644/5044/23. Вказаний наказ також направлено позивачу засобами поштового зв`язку. Позивач ознайомився з вказаними наказами 10.02.2025, в цей же день з каси підприємства позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 118 830,10 грн та перераховано до бюджету утримані суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору а також здійснено нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 10.02.2025 ТОВ «Побуттех» засобами поштового зв`язку було отримано від позивача заяву від 05.02.2025 про звільнення за власним бажанням, у якій Позивач просив звільнити його з 10.02.2025 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України через невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору. Оскільки заява Позивача про звільнення не містила жодних посилань на конкретні порушення Відповідачем трудового законодавства, умов колективного або трудового договорів, що позбавило підприємство можливості надати оцінку обґрунтованості проведення звільнення, листом від 10.02.2025 № 2 Позивачу було відмовлено у звільненні, та було повідомлено, що у разі відсутності у нього наміру продовжувати трудові відносини з ТОВ «Побуттех» він може подати заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У подальшому Позивач не з`являвся на роботі, про що ТОВ «Побуттех» складались акти про відсутність на робочому місці і лише 21.02.2025 відповідачем було отримано лист від 14.02.2025, у якому Позивач наполягав на проведенні звільнення з 10.02.2025 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. На вказаний лист було надано відповідь листом від 24.02.2025 № 3, у якому підприємство повторно поінформувало позивач про відсутність підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначав, що відповідачем законно і обґрунтовано відмовлено позивачу у звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки на виконання судового рішення позивача було поновлено на роботі та виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто якщо і було порушено певні трудові права позивача відповідачем, то такі права були повною мірою поновлені судовим рішенням. Просив врахувати, що відповідним судовим рішенням також було надано оцінку всім доводам позовної заяви, в тому числі доводам про недотримання відповідачем порядку ознайомлення Позивача з наказами про надання відпусток, порушення порядку ведення обліку виконуваної працівником роботи в табелі обліку робочого часу. Посилався на те, що для звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України роботодавцем має бути допущено не будь-яке порушення, а саме порушення трудового законодавства, умов колективного або трудового договору, яке мало негативний вплив на стан суб`єктивних прав та обов`язків робітника, а позивачем не доведено, що використання російськомовних позначень у табелях мало якийсь негативний вплив на стан обліку виконуваної Позивачем роботи, як і не доведено, що його не було поінформовано про місце роботи, його права та обов`язки, умови праці, правила внутрішнього трудового розпорядку, тривалість відпустки тощо. Щодо доводів про недотримання роботодавцем вимог ч. 1 ст. 29 КЗпП України посилався на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), оскільки і у 2019 році, і у 2020, і у 2021 році Позивач належним чином виконував свої трудові обов`язки, розумів де знаходиться його робоче місце та орієнтувався у правилах внутрішнього трудового розпорядку, та лише в 2025 році у позивача виникли означені питання. Окремо посилався на те, що позивачем при проведенні розрахунків залишено поза увагою, що згідно з штатним розкладом, що діє з 19.06.2023 посадовий оклад головного енергетика ТОВ «Побуттех» становить 7900 грн, а не 14100 грн, яка зазначає Позивач, та відповідно до наказу від 19.06.2023 на підприємстві встановлено 4 годинний робочий день та скасовано доплату за збільшений обсяг робіт головному енергетику. Судом апеляційної інстанції було визначено середньоденну заробітну плату у розмірі 367,44 грн. Також, зазначав, що в період з 29.01.2025 по 10.02.2025 позивач на робочому місці не з`являвся, хоча на наступний день, після прийняття постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 у справі № 644/5044/23, позивача було поновлено та всіма доступними способами проінформовано позивач про його поновлення на посаді та необхідність стати до роботи. Однак Позивач, будучи обізнаним про прийняття постанови Харківського апеляційного суду, не вийшов на роботу та не повідомивши причини невиходу на роботу, що повною мірою спростовує доводи про існування заборгованості з виплати заробітної плати. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, 21.04.2025 року. Позивач посилався на те, що наказ про його звільнення не видавався, істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства, факт усунення таких порушень та відсутність негативних наслідків для працівника від таких порушень, не можуть бути підставою для відмови у звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії законом не передбачені, є достатнім самого факту невиконання роботодавцем законодавства про працю та відповідні порушення повинні мати місце на момент подачі заяви про звільнення. Посилався на чисельні позиції Верховного Суду. Наполягав на тому, що порушення трудового законодавства були встановлені під час проведення перевірки за його зверненням щодо дотримання законодавства у сфері праці, про що складені відповідний припис, а також порушення встановлені постановою апеляційної інстанції, також, при виконання судового рішення відповідач прийняв відповідний наказ №6 та №7, яким внесено зміни. Також зазначав, що постанови Верховного Суду на якій посилається відповідач при подачі відзиву не є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду в даній справі, наводив свої мотиви. Не заперечував, що судовими рішеннями встановлено правомірність прийняття відповідних наказів про відпустки, але при цьому в даних рішеннях не досліджувалось питання про дотримання законодавства в частині ознайомлення із відповідними наказами. Попереднього погодження щодо обміну офіційними документами засобами електронного зв`язку не було досягнуто. Не було надано доказів направлення копії наказу та повідомлення про зміну істотних умов, наданий доказ містить лише напис від руки. Наполягав на тому, що відповідачем не надано доказів належного інформування його, як працівника про обставини передбачені ч.1ст. 29 КЗпП України, не дотримувався роботодавець вимог ст. 141 КЗпП України щодо дотримання законодавства про працю в тому числі при оформленні табелів обліку робочого часу. Відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, 20.05.2025 року. У запереченнях стороною відповідача акцентувалась увага на відповідність до правовідносин правових висновків Верховного Суду на які посилається сторона відповідача у поданому відзиві, а також у відповіді на відзив, просили врахувати позицію Верховного Суду саме щодо застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яка міститься у постанові від 19.09.2022 у справі № 758/9966/17, у якій зазначено, що «розірвання трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку, а також, те, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору та роботодавець може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Вважали, що відповідачем обґрунтовано відмовлено у звільненні Позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та повідомило, що у разі відсутності у нього наміру продовжувати трудові відносини з ТОВ «Побуттех» він може подати заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Також, посилався на те, що між сторонами здійснювався обмін наказами (розпорядженнями), повідомленнями та іншими документами з питань трудових відносин, про що свідчать надані позивачем докази, в тому числі копії наказів про поновлення на роботі, про внесення змін до наказу, листа від 24.02.2025 № 3, доказами вручення повідомлення про нараховані суми від 31.01.2025 тощо. Окрім цього, посилався на те, що позивач був ознайомлений 19.06.2023 із відповідними наказами про зміну режиму роботи та відміну надбавки за збільшений обсяг робіт, про що було складено акт № 4 від 19.06.2023, копію якого надано разом з відзивом на позовну заяву. Звертав увагу на те, що позивач у позовні заяві зазначав, що у період часу без збереження заробітної плати, він працював та виконував свої безпосередні трудові обов`язки, в тому числі але не обмежуючись цим, позивач їздив по об`єктам, перевіряв працездатність обладнання, знімав показники лічильників, обробляв інформацію, складав звіти, оформлював їх, підписував та подавав до АТ «Харківобленерго», передавав показники іншим підприємствам, що свідчить про обізнаність з безпосередніми трудовими обов`язками. Вважав, що доводи позивача щодо ведення табелів обліку робочого часу російською мовою у якості достатньої підстави для звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не відповідають вимогам законодавства, оскільки відсутні будь-які пояснення щодо негативного впливу на стан суб`єктивних прав та обов`язків позивача, як працівника ТОВ «ПОБУТТЕХ». Окремо наголошували на тому, що позивачем не спростовуються доводи відзиву на позовну заяву про необґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати за період з 29.01.2025 по 10.02.2025, які полягають у тому, що за цей період Позивач жодного разу не з`явився на робочому місці, хоча йому достеменно було відомо про прийняття постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 у справі № 644/5044/23, яка підлягає негайному виконанню. Позивачем подані письмові пояснення, 30.05.2025 року, в яких позивачем зазначено на те, що висновки Верховного Суду, що наведені відповідачем у своїх запереченнях не є подібними до правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі та наполягав на доводах викладених раніше, звертав увагу на необхідність перевірки повноважень представника відповідача. В судовому засіданні представник позивача доводи позову підтримав, просив його задовольнити, звертав увагу суду на те, що відповідачем не доведено виконання вимог ч.1 ст. 29 КЗпП України належним та допустимими доказами. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав доводи поданого відзиву, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши доводи представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до наказу №21 від 23.12.2019 року позивач був прийнятий на посаду головного енергетика ТОВ «ПОБУТТЕХ» на постійній основі за основним місцем роботи з посадовим окладом 14100 грн на місяць. Наказом ТОВ «ПОБУТТЕХ» №9 від 01.03.2022 року, відповідно до ст.84 КЗпП України, відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР, постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV2» від 09.12.2020 №1236, було надано відпустки без збереження заробітної плати працівника підприємства, в тому числі п.2 - [PERSON] , головному енергетику, з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, на підставі заяви від 28.02.2022. Підпис про ознайомлення з наказом поряд із прізвищем позивача відсутній. ТОВ «ПОБУТТЕХ» відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР та ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ» було надано відпустки без збереження заробітної плати працівникам підприємства, в тому числі - [PERSON] , головному енергетику, наказом №11 від 01.04.2022 року, з 01.04.2022 року по 24.04.2022 року, на підставі заяви від 31.03.2022, наказом №13 від 25.04.2022 року, з 25.04.2022 року по 30.0.2022 року, на підставі заяви від 24.04.2022, наказом №14 від 25.05.2022 року, з 01.06.2022 року по 22.08.2022 року, на підставі заяви від 24.05.2022, наказом №18 від 23.08.2022 року, з 23.08.2022 року по 21.11.2022 року,на підставі заяви від 22.08.2022, наказом №22 від 21.11.2022 року, з 21.11.2022 року по 19.02.2023, на підставі заяви від 21.11.2022, наказом №3 від 20.02.2023 року, з 19.02.2023 року по 20.05.2023, на підставі заяви від 17.02.2023. Підпис про ознайомлення з наказами поряд із прізвищем позивача відсутній. В табелях обліку робочого часу за березень, квітень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень, лютий, березень, квітень, травень 2023 року містяться позначки «с», в тому числі напроти прізвища позивача. В травні 2022 року в табелі обліку робочого часу навпроти прізвище позивача міститься позначка «в». В червні 2023 року в табелі обліку робочого часу навпроти прізвища позивача позначки «п», та «б». Позивач звертався 04.07.2023 року із заявою щодо проведення заходу державного нагляду (контролю) у ТОВ «ПОБУТТЕХ» до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та з відповіді від 02.02.2024 року за №ПНС/1/169-ЗВ-24 вбачається, що в період з 11.08.2023 по 14.08.2023 року проведено позапланових захід з додержання законодавства про працю було встановлено порушення порядку ведення табелю обліку робочого часу, а саме невідповідність умовних позначень в табелі поряд з прізвищем позивача, відсутність підписів в наказах про надання відпусток позивачу поряд із рядком «З наказом ознайомлений». Відповідно до припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПНС/ХК/12914/090/П від 14.08.2023 року, що складений головним державним інспектором відділу з питань праці північного регіону управління інспекційної діяльності у Харківські області Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці Мєхтієвим Д.Б., проведено захід державного контролю у сфері господарської діяльності ТОВ «ПОБУТТЕХ» та складено акт, а також зобов`язано заступника директора ТОВ «ПОБУТТЕХ» Сиволапа А.Л. забезпечити додержання норм законодавства про працю. А саме, не забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи, з досліджених копій наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати за періоди з 01.03.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 24.02.2022 року, з 25.04.2022 по 30.04.2022, з 01.06.2022 по 22.08.2022, з 23.08.2022 по 22.11.2022, з 21.11.2022 по 19.02.2023, з 19.02.2023 по 20.05.2023 року, встановлено відсутність підпису працівника [PERSON] про ознайомлення, чим порушено вимоги ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також, порушення вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України в частині попередження власника не за два тижні до розірвання трудового договору, а саме за заявою [PERSON] від 19.06.2023 року про звільнення з займаної посади за ч.1 ст. 38 КЗпП України було 20.06.2023 року за №10 прийнято наказ про звільнення з займаної посади, без дотримання строку в два тижні, враховуючи, що в заяві [PERSON] не було зазначено про поважні причини щодо неможливості продовжувати роботи та відсутність документів, які б були підтвердженням причин розірвання трудового договору за власним бажанням у строки, про які просить працівник. Встановлено строк усунення недоліків. Наказом від 20.06.2023 року № 10 позивач був звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі поданої заяви за ч.1 ст. 38 КЗпП України від 20.06.2023 року та в день звільнення на користь позивача була виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11579,53 грн. Не погодившись із зазначеним наказом, позивач звернувся до суду із позовом. Як вбачається із змісту рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року та постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 року, позивач [PERSON] звертався до суду із вимогами про нарахування заробітної плати з урахуванням індексації за періоди з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.04.2022 року по 24.04.2022 року, з 25.04.2022 року по 30.04.2022 року, з 01.06.2022 року по 22.08.2022 року, з 23.08.2022 року по 22.11.2022 року, з 21.11.2022 року по 19.02.2023 року, з 19.02.2023 року по 20.05.2023 року; стягнення заборгованості з заробітної плати з урахуванням її індексації в сумі 212816,95 грн.; стягнення компенсації за невикористану відпустку у сумі 25961,01 грн.; визнання незаконними та скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати від 01.03.2022 року № 9, від 01.04.2022 року № 11, від 25.04.2022 року № 13, від 25.05.2022 року № 14, від 23.08.2022 року № 18, від 21.11.2022 року № 22, від 20.02.2023 року № 3 в частині надання йому відпусток без збереження заробітної плати з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, з 01.04.2022 року по 24.04.2022 року, з 25.04.2022 року по 30.04.2022 року, з 01.06.2022 року по 22.08.2022 року, з 23.08.2022 року по 22.11.2022 року, з 21.11.2022 року по 19.02.2023 року, з 19.02.2023 року по 20.05.2023 року, та визнання незаконним та скасування наказу від 20.06.2023 року № 10 про звільнення 20.06.2023 року за власним бажанням; поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року в частині вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Позовні вимоги у зазначеній частині задоволені частково. Скасовано наказ № 10 від 20.06.2023 року про звільнення позивача, поновлено його на роботі на посаді головного енергетика Товариства з обмеженою відповідальністю «Побуттех» з 20 червня 2023 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 154324,80 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Також із змісту рішення та постанови вбачається, що з наказами про відпустки позивач був ознайомлений 19.06.2023 року але від підписів відмовився. Доводи позивача щодо незаконності та скасування наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати та стягнення компенсації за невикористану відпустку, були предметом оцінки як першої так і апеляційної інстанції. Встановлено, що матеріали справи містять докази на підтвердження законності виданих спірних наказів про надання відпустки без збереження заробітної плати, оскільки наявні власноруч підписані позивачем заяви про надання таких відпусток. На підставі відповідної постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 року, наказом №6 від 29.01.2025 року ТОВ «ПОБУТТЕХ» було скасовано наказ №10 від 21 червня 2023 року про звільнення [PERSON] та позивач був поновлений на роботі на посаді головного енергетика з 21.06.2023 року, з виплатою середнього заробітку, внесенням запису до трудової книжки, табелю обліку робочого часу. Копія наказу із повідомлення про необхідність стати до роботи 06.02.2025 року були направлені поштою на адресу позивача, отримано лише 24.02.2025 року. Також копії були направлені на електронну адресу позивача 04.02.2025 року. Позивач ознайомився із наказом 10.02.2025 року та зазначив, що ним подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка не розглянута і розрахунок з ним не проведений. Наказом №7 від 05.02.2025 року було внесено зміни до наказу №6 від 29.01.2025 року в частині дати поновлення на роботі з 20 червня 2023 року відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 року. Позивач ознайомився із наказом та зазначив, що наказ був наданий йому для ознайомлення вже після подання ним заяви про звільнення та повідомлення ним про перебування на лікарняному, який був закритий в п`ятницю. 10.02.2025 року позивачу вручено повідомлення про нарахування середнього заробітку за рішенням суду за період з 21.06.2023 року по 28.01.2025 року, на отриманому розрахунку позивачем було зазначено, що виплата не проведена, рішення суду не виконано. Відповідно до прибуткового касового ордеру від 10 лютого 2025 року позивачем було отримано в касі ТОВ «ПОБУТТЕХ» середній заробіток в сумі 118830,10 грн за рішенням суду від 28.01.2025 року. Відповідно до платіжних інструкцій від 10.02.2025 року проведено перерахування ПДФО, ЄСВ та військового збору з виплаченої суми середнього заробітку. Запис про поновлення на роботі до трудової книжки внесений не був, оскільки трудова книжка не була надана позивачем. Оцінюючи доводи позивача щодо порушень позивачем трудового законодавства, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про: 1) місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи; 2) визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами; 3) права та обов`язки, умови праці; 4) наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також про право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору - під підпис; 5) правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору (у разі його укладення); 6) проходження інструктажу з охорони праці, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони; 7) організацію професійного навчання працівників (якщо таке навчання передбачено); 8) тривалість щорічної відпустки, умови та розмір оплати праці; 9) процедуру та встановлені цим Кодексом строки попередження про припинення трудового договору, яких повинні дотримуватися працівник і роботодавець. При укладенні трудового договору про дистанційну роботу роботодавець забезпечує виконання пунктів 1, 3, 5, 7-9 частини першої цієї статті та у разі потреби надає працівникові необхідні для виконання роботи обладнання та засоби, а також рекомендації щодо роботи з ними. Інформування може здійснюватися у формі дистанційного інструктажу або шляхом проведення навчання безпечним методам роботи на конкретному технічному засобі. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися додаткові умови щодо безпеки праці. Ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею. Дана норма не передбачає форми узгодження способу інформування працівника про обставини, передбачені ч. 1 ст. 29 КЗпП України, а тому суд вважає, що таке погодження може відбуватися як у письмовій, так і усній формі. Так, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. 05.02.2025 року позивачем [PERSON] , після поновлення на роботі, подано заяву про звільнення з 10.02.2025 року за власним бажанням, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, через невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного трудового договору. З 05.02.2025 року по 07.02.2025 року [PERSON] перебував на лікарняному. Верховний Суд у постанові від 19.09.2022 у справі № 758/9966/17 вказав, що «розірвання трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20. Зазначена судова практика є сталою. Відповідно до повідомлення від 10.02.2025 року №2 відповідачем на адресу відповідача було направлено відповідь на подану ним заяву від 05.02.2025 року та із змісту відповіді вбачається, що у звільненні позивача за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України відмовлено, оскільки ним не зазначено в заяві ,які саме положення законодавства про працю, колективного або трудового договору не виконуються ТОВ «ПОБУТТЕХ». Роз`яснено право звернутись із заявою про звільнення за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України, у строк за два тижні ( крім випадків, передбачених законодавством трудовий договір може бути розірваний у строк, вказаний у його заяві). 14.02.2025 року позивачем заяву про звільнення його з 10.02.2025 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, через невиконання роботодавцем законодавства про працю, зазначено, що ним раніше подано заяву про звільнення, про отримання відповіді він звертав увагу 10.02.2025 року, коли перебував в ТОВ «ПОБУТТЕХ», але йому повідомили, що потрібен час для підготовки наказу, розрахунку, з ним зв`яжуться, зазначав дані банківського рахунку на якій є необхідним провести повний розрахунок. Відповідно до повідомлення від 24.02.2025 року №3 відповідачем на адресу відповідача було направлено відповідь на подану ним заяву від 14.02.2025 року, повідомлено, що на заяву від 05.02.2025 року була надана відповідь, повторно повідомлено, що у звільненні позивача за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України відмовлено, повідомляли про необхідність стати до роботи та надати свою трудову книжку для внесення запису про поновлення на роботі. Відповідь направлена на адресу позивача рекомендованим листом але відповідно до наданого реєстру Укрпошти повернуто поштовим відділенням відповідачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Повідомлення від 24.02.2025 року було направлено на електронну адресу позивача. Як вбачається з матеріалів справи, після поновлення на роботі на підставі, згідно до наказу від 29.01.2025 року, позивач 05.02.2025 року направив на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а 10.02.2025 року прибув до ТОВ «ПОБУТТЕХ» ознайомився із наказами про поновлення, отримав компенсацію середнього заробітку, повідомив, що перебував на лікарняному та звертав увагу на подану ним заяву. При цьому, позивач до виконання трудових обов`язків не приступив. 14.02.2025 року направив на адресу відповідача заяву, в якій зазначав, що обізнаний із відповіддю на заяву від 05.02.2025 року, але наполягає на звільненні його з роботи саме з 10.02.2025 року. Відповідачем складено акти про відсутність на робочому місці позивача з 29.01.2025 по 07.02.2025, з 11.02.2025 по 03.04.2025 року. 10.02.2025 року складено акт про прибуття на роботу позивача та перебування на роботі з 10.00 по 12.00 годину з метою отримання коштів за рішенням суду, трудова книжка не була надана з мотивів перебування трудової книжки за новим місцем роботи. Як вбачається з досліджених матеріалів справи позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «ПОБУТТЕХ», ще 15.07.2019 та як зазначав представник відповідача до початку роботи між сторонами було в усній формі узгоджено спосіб інформування про обставини, визначені ч. 1 ст. 29 КЗпП України та не було зафіксовано на жодних матеріальних носіях. При цьому, самі обставини інформування позивача про обставини, визначені ч. 1 ст. 29 КЗпП України на думку суду є підтвердженими, оскільки призначенню на роботу перебувало випробування, після ознайомлення із наказом про прийняття на роботу позивач приступив виконання трудових обов`язків, та посадові обов`язки виконувались позивачем, позивача було призначено відповідальним за дотримання нормативних актів по охороні праці та техніки безпеки, а також включено до постійно діючих комісій, призначено відповідальним за протипожежну безпеку, відповідальним за теплове господарство, за технічний стан та безпечну експлуатацію систем газопостачання, електрообладнання, окрім цього, стороною відповідача надано копії актів технічної перевірки та заміни розрахункових засобів обліку, акти контрольного огляду вузла обліку газу, акти про пломбування, які були підписані позивачем, як представником відповідача, позивач отримував заробітну плату, даних про наявність спору між працівником та роботодавцем до 2023 року, в ході розгляду справи не встановлено. Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року справа № 760/17880/21 (провадження № 61-1982св24) вказав: «Враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивача наказом від 03 квітня 2020 року № 215к вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були захищені, тому ці самі наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені». Відповідно до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України». Позивач посилається на порушення, які мали місце до поновлення його на роботі, а на виконання судового рішення позивача поновлено на роботі, виплачена компенсація середнього заробітку та з дотриманням вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України повідомлено про відмову у звільненні з вказаних підстав, із роз`ясненням права приступити до роботи чи подати заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України. Окрім того, питання відповідності прийнятих наказів про відпустки, були предметом розгляду у судовій справи про поновлення на роботі, встановлено правомірність їх надання, наявність заяв позивача, а тому сама по собі відсутність підпису позивача на вказаних наказах не може свідчить про порушення трудового законодавства щодо позивача. Право позивача щодо його звільнення за власним бажанням без дотримання встановленого строку було поновлено відповідним судовим рішенням. Також, суд вважає, що не є підставою для припинення трудових відносин з підстав передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України факт порушень під час ведення обліку робочого часу, оскільки см по собі табель фіксує відпрацьований час, а помилки в ньому можуть бути виправленні відповідними корегуючими записами та лише можуть призвести до санкцій за недостовірний облік (адмінвідповідальність на посадових осіб та фінансові санкції до підприємства), про що і зазначено під час проведення перевірки управлінням праці, але зазначені обставини не призводять до виникнення обставин, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України та в даному конкретному випадку не призвели до порушень прав позивача, були усунені відповідним приписом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Суд вважає, що в ході розгляду справи не встановлено доказів порушення трудових прав позивача, передбачених ч.1 ст. 29 КЗпП України та наявності правових підстав для припинення трудових відносин між сторонами саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України. У зв`язку з чим суд вважає, що підстав вважати протиправною відмову відповідача у задоволенні заяви про звільнення з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України не встановлено, тому вимогу позову про визнання протиправної відмови та зобов`язанні звільнити, задоволенню не підлягають. Вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку є похідними та задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed