Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до [PERSON] , в якому просив: 1) розірвати шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 08 квітня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київської області, актовий запис № 311 від 08 квітня 2014 року; 2) після розірвання шлюбу малолітню [PERSON] , [INFO] , залишити на проживанні, вихованні та утриманні разом з батьком [PERSON] , [INFO] ; 3) встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.04.2014 р. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини між ними припинилися близько двох років тому та з цього часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Останнім часом він з відповідачем не здатні підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. З часу припинення фактичних шлюбних стосунків, малолітня донька [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з батьком, він є єдиним піклувальником своєї доньки, здійснює за нею постійний догляд, якого вона потребує, самостійно здійснює її утримання та виховання, а відповідачка [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання своєї дитини, її життям не цікавиться, зв`язків не підтримує. 30 жовтня 2025 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали договір про проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шараєвською О.А., зареєстрований в реєстрі за №861, відповідно до умов якого місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання доньки. Позивач звертаючись із даним позовом не просить суд визначити місце проживання дитини у зв`язку із спором між подружжям, а лише просить суд при розірванні шлюбу зазначити з ким проживатиме донька. Встановлення факту, що [PERSON] , самостійно виховує та утримує малолітню доньку [PERSON] необхідне позивачу для отримання додаткових гарантій пільг та набуття статусу "одинокий батько", оскільки вказані пільги надаються "одинокій матері", а також вирішення питань з переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, можливості забезпечити їй відпочинок та оздоровлення за кордоном. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2025 р. головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 28 листопада 2025 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання у справі на 10 грудня 2025 року о 10:00 год. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом 05.12.2025 р. за вх..№71145 отримано заяву, в якій позивач просив суд розгляд справи проводити у його відсутності за наявними в справі матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов. Відповідач надала суду заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 05.12.2025 р. за вх..№71148, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову. Після розірвання шлюбу прізвище просила залишити шлюбне « [PERSON] ». Відповідно до положення ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що сторони 08 квітня 2014 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №311, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі в сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивач з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру Фурсівської територіальної громади від 28.10.2025. Відповідно до довідки від 29 жовтня 2025 року за №376, виданої директором Ліцею «Перша Білоцерківська гімназія» Білоцерківської міської ради Київської області, [PERSON] бере участь у вихованні доньки, учениці 6-Б класу [PERSON] , [INFO] , мати учениці не цікавиться навчальними досягненнями своєї дитини, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником. З характеристики [PERSON] , учениці 6-Б класу, виданої Ліцеєм «Перша Білоцерківська гімназія» 29 жовтня 2025 року вбачається, що учениця виховується в родині, де відповідально ставляться до виховання та навчання дитини, вдома створені всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини, здійснюється контроль за успішністю та поведінкою дитини, мати дитини її шкільним життям не цікавиться, батьківські збори не відвідує, натомість батько завжди підтримує тісний зв`язок зі школою, класним керівником, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Малолітня [PERSON] відвідує танцювальну студію «Life Dance». [PERSON] завжди підтримує зв`язок із студією, відвідує батьківські збори, цікавиться досягненнями доньки. Мати дитини не цікавиться успіхами Єсєнії, що підтверджується заявою від 30.10.2025, за підписом керівника танцювальної студії [PERSON] . Позивач є фізичною особою-підприємцем з 2007 року, має стабільний дохід, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за 2024- 2025 роки. Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17 червня 2016 року, виданого Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, [PERSON] має у власності садовий будинок під [ADDRESS] . Крім того, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчук А.В., зареєстрованому в реєстрі за №6600, позивач має у власності земельну ділянку з кадастровим номером 3220488300:01:002:0061 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Також судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за №401, позивач володіє земельною ділянкою з кадастровим номером 3220489500:01:023:0735 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З військового квитка серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , взято на військовий облік військовозобов`язаних [INFO] 07 березня 2023 року, він вчасно уточнив дані та визнаний обмежено придатним до військової служби по гр. II ст. 23 б переліку хвороб з повторним оглядом 20 лютого 2028 року. Відповідно до повного витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення осіб до кримінальної відповідальності та наявності судимості" виданого Міністерством внутрішніх справ України, станом на 28 жовтня 2025 року, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, знятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває. 30жовтня 2025 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір між батьками щодо визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шараєвською О.А., зареєстрований в реєстрі за №861, відповідно до умов якого місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання доньки. Щодо позовних вимог позивача про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Зі змісту позовної заяви слідує, що підставою для розірвання шлюбу є те, що сторони припинили подружні відносини, мають різні інтереси та погляди на життя та сімейні обов`язки, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків. Позивач зазначив, що збереження сім`ї неможливе і дане суперечить його інтересам, сім`я розпалася остаточно. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного, враховуючи позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить інтересам позивача. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині розірвання шлюбу між сторонами підлягає до задоволення. При вирішені питання щодо вимог про залишення малолітньої дитини на проживанні, вихованні та утриманні разом з батьком та встановити факт, що позивач самостійно виховує та утримує малолітню доньку, суд виходить з наступного. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61- 14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє з ід обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статтей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за заховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] уклали договір щодо визначення місця проживання та виховання дитини, відповідно до умов якого місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначили місце проживання батька, на батька у повному обсязі покладається фінансове забезпечення, утримання та виховання доньки. Враховуючи вище зазначене та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених ним позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У часник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved