Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

23.07.2025 ТОВ «Він Фінанс» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №344357 від 04.10.2018; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №344357 від 04.10.2018 у загальному розмірі 21934,60 грн., яка складається з: суми заборгованості 16760,00 грн., суми інфляційних втрат - 3 664,82 грн., суми 3% річних - 1509,78 грн., а також витрати по сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.07.2024, відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 04.10.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №344357. За умовами вказаної угоди ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику у розмірі 7000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту №344357 від 04.10.2018 та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018, загальна сума такої складає 16760,00 грн. Зокрема, сума основного боргу 4000,00 грн.; борг за процентами - 2160,00 грн.; борг за пенею і штрафами 10200,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 30.01.2019 укладено додаткову угоду №11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №12 від 30.01.2019 про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №344357 від 04.10.2018 перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс»). Заборгованість відповідача за кредитним договором №344357 від 04.10.2018 16760,00 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних 1509,78 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 3664,82 грн. Разом заборгованість становить 21934,60 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2025 справу за позовом ТОВ «Він Фінанс» до [PERSON] передано за підсудністю до Вінницького районного суду Вінницької області в порядку ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.08.2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом з копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації місця проживання (а.с. 57), однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, ні будь-якого іншого клопотання до суду подано не було. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04.10.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №344357 (індивідуальна частина), згідно з яким на умовах,\~встановлених договором, товариство надає клієнту грошові кошти в сумі 4000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили за користування кредитом фіксовану процентну ставку в розмірі 1,80% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (657,00% річних) у межах строку надання кредиту. Сукупна вартість кредиту складає 154,00% від суми кредиту або 6160,00 грн. та включає проценти (відсоток) за користування кредитом 54,00% від суми кредиту або 2160,00 грн.. Строк дії договору 30 днів але у будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим догоовром. Кредит надається строком на 30 днів. Кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи (а.с. 17-19). Договір про надання фінансового кредиту №344357 від 04.10.2018 укладений в електронній формі відповідно до закону України «Про електронну комерцію» та підписаний позичальником [PERSON] електронно-цифровим підписом. Невід`ємною частиною договору є графік платежів (п. 3.1 Договору), відповідно до якого датою повернення кредиту та сплати нарахованих процентів не пізніше 03.11.2018; сума кредиту 4000,00 грн., сума нарахованих процентів 2160,00 грн.. Для продовження строку користування кредитом необхідно сплатити 2160,00 грн. На а.с. 21-24 міститься копія листа ТОВ «Авентус Україна» адресованого ТОВ «Він Фінанс» від 09.05.2025, згідно якого ТОВ «Авентус Україна» з метою надання вичерпної інформацію щодо даних, які підтверджують видачу на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів, право вимоги по яким було передано ТОВ «Він Фінанс», до зміни назви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» згідно договору факторингу №1 від 12.04.2018, зокрема, під порядковим номером 240 зазначається, що по договору 344357, номер транзакції «creditplus-754139», ІПН клієнта 3401307599, [PERSON] (а.с. 22-зворот). На а.с. 37-44 міститься копія листа ТОВ «Вей Фор Пей» №5590-ВП від 07.05.2025 адресованого ТОВ «Авентус Україна» відповідно до якого, на підставі угоди на переказ коштів №ВП-200417-1 від 20.04.2017, за дорученням ТОВ «Авентус Україна» було здійснено успішні перекази коштів на картки клієнтів, та зокрема, під порядковим номером 90 зазначається, що 04.10.2018 на суму 4000,00 грн., маска карти [NUMBER] , код авторизації 280296, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus-754139 (а.с. 39-зворот). На а.с. 32-зворот та на а.с. 48-50 міститься розрахунок заборгованості по кредитному договору №344357 від 04.10.2018, здійсненого ТОВ «Авентус Україна», відповідно до якого сума боргу за тілом кредиту 4000,00 грн., сума боргу за відсотками 2160,00 грн., сума боргу за пенею та штрафами 10200,00 грн., сума загальної заборгованості 16760,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (фактор) укладено договір факторингу №1 за яким клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених договором (а.с. 54-55а). 30.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (фактор) укладено додаткову угоду №11 до договору факторингу №1 від 12.04.2018, якою узгоджено суму платежу за договором факторингу та порядок платежів (а.с. 47). 25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а.с. 25). Наказом №55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів №1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства (а.с. 20). Відповідно до копії довідки ТОВ «Авентус Україна» №84/25-АГ від 03.04.2025 ТОВ «Авентус Україна» підтверджує здійснення ТОВ «Він Фінанс» (до зміни назви «ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») розрахунків за відступлення права вимоги до позичальників ТОВ «Авентус Україна», відступлення яких відбулося на підставі договору факторингу №1 від 12.04.2018 з усіма додатковими угодами до нього. Розрахунки проведені в повному обсязі, станом на звітну дату заборгованість відсутня (а.с. 34). Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з договорів позики та кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до його умов та вимог ЦК України. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно сталої практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12). Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Також Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року (справа №301/2368/14-ц) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі №2-879/11 (провадження №61-10005св21). Разом із тим, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що за договором факторингу №1 від 12.04.2018 до нього перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» за кредитним договором №344357 від 04.10.2018, а саме реєстру боржників, як визначено умовами договору факторингу №1 від 12.04.2018 і який є додатком №1 до цього договору. Тобто, встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі, зокрема перевірити чи набув позивач, як новий кредитор, право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №344357 від 04.10.2018, суд позбавлений можливості. Також, суд звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» відповідачу кредитних коштів. Адже кредитний договір не містить посилання на номер рахунку чи номер платіжної картки позичальника [PERSON] , на який здійснюється перерахування кредитних коштів, а надані позивачем на підтвердження виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором щодо перерахування коштів в сумі 4000,00 грн. на користь позичальника відповідача [PERSON] (а.с. 21-24, 37-44), суд оцінює критично, оскільки вказані докази не доводять належність саме позичальнику [PERSON] картки з № [NUMBER] . Правом звернення до суду із заявою про витребування із банківської установи інформацію про належність відповідачу платіжної картки з № [NUMBER] та про зарахування 04.10.2018 коштів в сумі 4000,00 грн., позивач не скористався. Належним і допустимим доказом виникнення заборгованості за кредитним договором згідно із ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є виписка з карткового рахунку відповідача. Отже, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо ? безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891-15. З огляду на викладене, у суду відсутні достатні та обґрунтовані підстави вважати, що наданий позивачем рахунок заборгованості стосуються саме підписаного відповідачем договору №344357 від 04.10.2018, а надто і з тих підстав, що позивачем до позовної заяви, окрім вказаного кредитного договору, долучено також копії кредитних договорів №336785 від 2018 та №340995 від 02.10.2018, де сума кредиту також становить по 4000,00 грн.. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частин 1 та 2 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач просив розгляд справи провести в порядку спрощеного провадження, а в разі, якщо розгляд справи буде проводитися в порядку загального позовного провадження, то у відсутність представника позивача, будь-яких заяв та клопотань щодо витребування доказів щодо обставин передачі права вимоги не подавав, будь-яких поважних причин неможливості надати такі докази до суду не повідомив та доказів щодо цього надав. Натомість суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2040/20). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем та наявність права звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Він Фінанс». Щодо заяви позивача про поновлення строку позовної давності суд зазначає наступне. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ\~зауважує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»\~(див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява\~№\~14902/04, пункт\~570),\~«Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,\~заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.02.2019 (справа 826/13768/16). Таким чином, беручи до уваги, що суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Він Фінанс» не підлягають задоволенню у зв`язку із необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог, судом не вирішується питання поновлення строку позовної давності у даному спорі. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що в задоволенні позову відмовлено судові витрати, понесені позивачем, залишаються за ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed