Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовними вимогами до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] , 3. [PERSON] . У позові (з урахуванням заяв сторони позивача від 18.10.2022 а.с 113-117 том 1, від 10.03.2023 а.с. 13-18 том 2, від 29.08.2024 а.с. 175-187 том 2, у яких вона, зокрема, змінювала предмет позову і процесуальний статус [PERSON] та [PERSON] упродовж підготовчого провадження) просить: 1) Визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . 2) Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 10.06.2015, номер запису про право власності 9978131. 3) Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 07.11.2015, номер запису про право власності 11942930. Ухвалою від 07.11.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Позов обґрунтований такими обставинами. Спірна квартира [ADDRESS] належала подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності як така, що придбана подружжям у період шлюбу за спільні грошові кошти та з метою їх спільного проживання у цій квартирі. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на належну йому частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, а саме на 1/2 частину квартири. Оскільки [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] , його непрацездатна вдова [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом першої черги, успадкувала після його смерті половину від належної [PERSON] 1/2-ї частки квартири - 1/4-ту частку квартири на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України. [INFO] [PERSON] померла. Належне їй на момент смерті майно за життя заповіла на користь своєї онуки - [PERSON] . Оскільки після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, а саме - на іншу 1/2 частину квартири, а також на 1/4 частину квартири, яка на день смерті належала [PERSON] як успадкована після смерті померлого чоловіка [PERSON] обов`язкова частка, - [PERSON] як спадкоємець [PERSON] за заповітом успадкувала після її смерті 3/4 частини квартири. Між [PERSON] та [PERSON] тривалий час судами розглядався спір з приводу спірного майна (справа № 753/8626/16-ц), де суди ухвалювали рішення то на корить однієї сторони, то на користь іншої, після чого ухвалені судові рішення скасовувалися судом касаційної інстанції та справа неодноразово поверталася на новий розгляд. Судовий розгляд вказаної справи завершився прийняттям 28.07.2021 Верховним Судом постанови, якою рішення судів попередніх інстанцій скасовано, в задоволені позовів [PERSON] та [PERSON] відмовлено з підстав незалучення до участі у справі належних відповідачів - поточних власників спірного майна. Таким чином, спір між [PERSON] та [PERSON] залишився невирішеним. Що стосується встановлення факту прийняття/неприйняття [PERSON] спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , то [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі разом зі своїм чоловіком [PERSON] . Її перебування у день смерті [PERSON] за іншою адресою викликане необхідною мірою, у зв`язку з необхідністю у догляді, пов`язаному зі станом її здоров`я. Так, [PERSON] померла [INFO] у віці 79 років, що за класифікацією Всесвітньої організації охорони здоров`я є старечим віком для жінок. Протягом останнього життя стан здоров`я [PERSON] значно погіршився та внаслідок двох послідовних інсультів у жовтні та у грудні 2010 вона опинилася у стані, який не дозволяв їй фізично самостійно забезпечувати умови свого існування, потребувала постійного стороннього догляду, допомоги, піклування та лікування. Фактично вона не мала можливості усвідомлено приймати будь-які вольові рішення, зокрема щодо місця її перебування на період її лікування. Попри те, що [PERSON] була заміжня, однак, враховуючи старечий вік її чоловіка, [PERSON] , та наявність у нього проблем зі здоров`ям, за узгодженням із останнім, син [PERSON] - [PERSON] взяв організацію догляду та лікування матері на себе. З урахуванням віддаленості постійного зареєстрованого місця проживання [PERSON] ( [ADDRESS] ) від постійного місця проживання її сина [PERSON] ( [ADDRESS] ), зайнятості його та членів його сім`ї на роботі, останній після виписки [PERSON] з лікарні, на період продовження лікування амбулаторно та до моменту, поки у [PERSON] відпаде потреба у сторонньому догляді, забрав її до себе за місцем свого проживання. Оскільки у такий спосіб йому було б легше здійснювати самостійно та організувати на час своєї відсутності, догляд та лікування матері. Матеріалами справи № 753/8626/16-ц підтверджується, що [PERSON] постійно проживала з [PERSON] у спірній квартирі. Ця обставина вбачається, зокрема, з копії паспорта [PERSON] з відміткою про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] протягом періоду з часу набуття подружжям квартири у власність до дати смерті [PERSON] ; з довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 2 ТОВ «Новобудова», що міститься у спадковій справі, заведеній на померлого [PERSON] ; з відповіді головного лікаря Київської медичної станції Швидкої медичної допомоги від 21.06.2012 №792/Б щодо здійснених двох виїздів бригад швидкої медичної допомоги 10.10.2010 та 13.12.2010 для надання допомоги [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; з відповідей головного лікаря Поліклініки №3 Шевченківського району м. Києва від 19.07.2012 №373 та від 28.08.2012 №509 на запити Дарницького районного суду м. Києва про те, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тимчасово мешкала за адресою: [ADDRESS] та мала ряд тяжких хронічних захворювань. Необхідність міри перебування [PERSON] за іншою адресою підтверджена висновком експерта № 548/17 від 30.01.2018 (а.с.117-127 Т.6 справи №753/8626/16-ц), складеним за результатами проведення посмертної судово-медичної експертизи [PERSON] . Експертами встановлено, що у період з 13.12.2010 по 18.10.2011 у [PERSON] мало місце значне обмеження її життєдіяльності, що унеможливлювало спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби. А отже, у цей період [PERSON] потребувала сторонньої допомоги для забезпечення умов її життя, обслуговування фізіологічних потреб, а тому викликала необхідність постійного стороннього догляду та допомоги. Стан здоров`я [PERSON] зумовлений його старечим віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям «безпорадного стану», визначеним в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування», як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування». Про тимчасовий та вимушений характер перебування [PERSON] за іншою адресою свідчить і той факт, що в період перебування у шлюбі з [PERSON] [PERSON] неодноразово потрапляла до лікарні (січень 2010 - відділення кардіології КМКЛ №1, жовтень 2010 - перший інсульт КМКЛ №1), але після проходження стаціонарного лікування вона поверталась додому до свого чоловіка [PERSON] за місцем їх проживання - до спірної квартири. Після повторного інсульту у грудні 2010 [PERSON] опинилась у стані, який не дозволяв їй фізично самостійно забезпечувати умови свого існування, та вона потребувала постійного стороннього догляду, допомоги, піклування та лікування. При цьому своє постійне місце проживання [PERSON] не змінювала, фактично у день смерті [PERSON] . [PERSON] знаходилась за іншою адресою на лікуванні, а її постійним місцем проживання на час смерті [PERSON] та до дня її смерті залишалась квартира [ADDRESS] , де знаходились її особисті речі, речі спільно придбані з [PERSON] у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Закон не визначає таких підстав вважати особу такою, що не проживає за відповідною адресою, як перебування її на лікуванні - чи то на стаціонарному у закладі охорони здоров`я, чи то на амбулаторному у зв`язку з необхідністю з огляду на безпорадність стану особи. Законодавство, хоч і закріплює норми не тільки про постійне, але й про переважне та тимчасове місце проживання, однак правові наслідки переважно пов`язуються саме з постійним місцем проживання. В п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 зазначено, що «Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться». Той факт, що [PERSON] у день смерті [PERSON] [INFO] знаходилась за іншою адресою, не може свідчити про неприйняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , адже юридичне значення має не місце перебування спадкоємця у день смерті спадкодавця, а місце постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини після спадкодавця. Факт набуття зазначеної квартири у спільну власність [PERSON] та [PERSON] підтверджується тим, що на час придбання квартири останні були у шлюбі, завдаток за попереднім договором купівлі-продажу (договором між продавцем і покупцем від 01.08.2009 ) у розмірі 5 000,00 доларів США був сплачений з належних [PERSON] коштів (а.с. 8-16 Т. 3, а.с. 48 Т. 4 справи № 753/8626/16-ц), матеріалами справи підтверджується наявність у власності [PERSON] суми у розмірі 70 000,00 доларів США на час придбання квартири та їх цільове призначення і фактичне використання на придбання спірної квартири (а.с. 49-53, 54, 55, 59-68 Т. 4 справи № 753/8626/16-ц). У своєму позові [PERSON] посилається на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 у справі № 22-ц/796/10073/2013 як на преюдиційне, яким встановлено, що спірна квартира є об`єктом права особистої приватної власності [PERSON] . Проте, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 якою справу № 753/8626/16-ц направлено на новий розгляд, зазначено, що дана обставина має бути встановлена судом при розгляді справи самостійно. Крім того, докази, яким Позивач доводить факт набуття зазначеної квартири у спільну власність [PERSON] та [PERSON] судом при розгляді справи № 22- ц/796/10073/2013 не досліджувалися. В ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2015 у справі № 88-ц/796/11/2015 за заявою [PERSON] про перегляд вищевказаного рішення (рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 у справі № 22-ц/796/10073/2013) за нововиявленими обставинами, зазначено, що обставини, на які посилалась Позивач (наявність поштових відправлень від родичів [PERSON] з іншої країни, отримання [PERSON] від своєї сестри грошових коштів на придбання квартири у розмірі 70 000,00 доларів США) є новими і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно із ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивачем спірна квартира оцінена в 2 792 704,27 грн. З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» щодо гранично допустимої межі розміру судового збору, судовий збір сплачено у розмірі 12 405,00 грн. 12.01.2023 відповідачка-1 [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила наступне. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.22022, відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Обставини, які наведені в позові, дійсності не відповідають, поданням вказаного позову, Позивач у справі не прагне захистити ніби-то порушене право, а виключно вчиняє дії на затягування розгляду справи № 753/1264/22, яка розглядається Дарницьким районним судом міста Києва. Вказане випливає із наступного. По - перше, у відповідності до вимог статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 257, загальний строк позовної давності становить 3 роки, в окремих випадках встановлених Законом такий строк, може бути меншим. В Постанові ВП ВС від 24.04.2019 по справі № 523/10225/15-й (14-159ис19) зазначені наступні правові висновки: «Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (п. 7.15 та 7.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 у справі N8 523/10225/15- ц» Тобто, позовна давність переривається виключно у разі пред`явлення позову і на відповідну частину вимоги. Постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 753/8626/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спірну 1/2 частки квартири [ADDRESS] відмовлено, судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі скасовано. Як слідує із тексту вище вказаного рішення (https://revestr.court.qov.ua/Review/98765063, міститься в розпорядженні сторін), позов було пред`явлено, щодо визнання права власності на 3/4 спірної квартири в порядку спадкування. На сьогоднішній день, провадження у справі 753/12426/22 відкрито щодо визнання права власності на 1/4 тієї ж спірної квартири, як вбачається з тексту позову, які не входили до складу 3/4, що були предметом розгляду в суді у справі № 753/8626/16. Як вбачається з тексту позову, заповіт, на підставі якого Позивач просить визнати за ним право власності на 1/4 спірної квартири, видано у 2011 році. У відповідності до вимог чинного законодавства, позивач не ставить питання про пропуск відповідного строку, поважність причин такого пропуску, а відповідно можливість захисту порушеного права поза межами строку позовної давності. Згідно вимог частини 4 статті 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, Відповідач-1 у справі - [PERSON] просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, про що окремо зазначає у відзиві. По - друге, Позивач стверджує, що все майно [PERSON] та [PERSON] є спільною сумісною власністю. Ці твердження Позивача повністю спростовуються рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2013 року у справі № 22-ц/796/10073/2013, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Цим же рішенням встановлено, що квартира [ADDRESS] хоч і була придбана [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] , але за кошти, які особисто належали [PERSON] , а тому відповідно до ст. 57 СК України вказана квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. (https://revestr.court.qov.ua/Review/35297631 - матеріали рішення містяться в загальному доступі та наявні у всіх сторін справи). 05.02.2015 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2013 у справі № 22-ц/796/10073/2013, яке набрало законної сили, було внесено відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом Як зазначалось вище, з 2012 по липень 2021 року питання права власності на іншу спірну 1/2 частину квартири [ADDRESS] було предметом судового розгляду у справі № 753/8626/16-ц, який завершився відмовою [PERSON] у задоволенні позову. В рамках цього судового спору проміжним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року у справі № 2-4696/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, було визнано право власності на 1/2 частини спірної квартири [ADDRESS] за [PERSON] . 22 квітня 2014 року на підставі цього рішення суду, що було в подальшому скасовано, [PERSON] зареєструвала своє право власності на 1/2 частини спірної квартири [ADDRESS] . Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, з 10 вересня 2014 року правова підстава, на якій [PERSON] набула право власності на спірну 1/ 2 частину квартири [ADDRESS] та на підставі якої було здійснено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відпала. Єдиним власником спірної квартири, що встановлено та підтверджено судовими рішення які набрали законної сили (від 28 липня 2021 року постановою Верховного Суду у справі № 753/8626/16 та від 07 листопада 2013 року у справі № 22-ц/796/10073/2013), відповідно по 1/ 2 на підставі кожного з рішень. Єдиний невирішений спір, який існує на сьогоднішній день, це спір у справі № 753/1264/22, оскільки [PERSON] , не маючи на те законних та правових підстав, подарувала [PERSON] , який в послідуючому частку такого майна подарував [PERSON] . Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res iudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п. 46 рішення у справі «Устименко проти України», п. 51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п. 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України", "Рябих проти Росії"), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах "Праведна проти Росії", "Желтяков проти України", п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження. У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: "Салов проти України", п. 93, "Проценко проти України", п. 26, "Кравченко проти Росії", п. 45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник" проти Росії", п. 38). Враховуючи викладене, Відповідач у справі, вважає, що подання такого позову на момент існування судових рішень, які набрали законної сили, нічим іншим як спробою повторного перегляду справи, а відповідно просить просить суд: - застосувати наслідки пропуску строку позовної даності до позовної заяви [PERSON] у справі № 753/12426/22; - у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа ГУЮ в м. Києві відмовити в повному обсязі. 24.01.2023 представник позивача - адвокат Прокудіна К.А. подала клопотання, у якому просила об`єднати в одне провадження справу № 753/12426/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та справу № 753/1264/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою, занесеною до протокола судового засідання від 06.03.2023, суд відмовив у задоволенні цього клопотання, оскільки таке клопотання вже було розглянуте судом, який перший відкрив провадження, і у задоволенні клопотання вже було відмовлено. Відповідач-3 [PERSON] 23.02.2023 подала заяву, у якій зазначила, що: проти задоволення позовних вимог [PERSON] вона не заперечує; справу № 753/12426/22 просить розглядати за її відсутності. 01.08.2023 представник Відповідача-1 - адвокат Тандир Д.В. подав клопотання, у якому просив зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 753/1264/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою від 24.08.2023 суд зупинив провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 753/1264/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з огляду на те, що існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 753/12426/22 до вирішення іншої справи, що розглядається цивільного судочинства, а саме - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 753/1264/22. При цьому суд враховував: 1) що предметом позовних вимог у обох справах № 753/1264/22 і № 753/12426/22 є визнання права власності на квартиру [ADDRESS] ) а також те, що, у разі задоволення вимоги [PERSON] № 753/12426/22 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 753/1264/22, виникне ситуація одночасного існування двох рішень суду, що порушить принцип правової визначеності, остаточності судового рішення, та зумовить необхідність повторного захисту прав сторін, як у справі № 753/1264/22 так і у справі № 753/12426/22, 3) окрім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Враховуючи стадії розгляду цих справ, а саме - у справі № 753/1264/22 не закрито підготовче провадження, у цій справі учасниками справи є [PERSON] та [PERSON] , за якими рішенням суду у іншій справі № 753/1264/22 - скасовано державну реєстрацію часток у спірній квартирі за [PERSON] та за [PERSON] , що в свою чергу свідчить про неможливість встановлення належного кола осіб, які мають брати участь у справі № 753/12426/22, а відтак про неможливість закінчення підготовчого провадження у цій справі. Постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2023 у цій справі ухвалу Дарницького районного суду від 24.08.2023 про зупинення провадження залишено без змін. Ухвалою від 12.07.2024 суд поновив провадження у справі № 753/12426/22. Продовжив судовий розгляд справи зі стадії підготовчого провадження. Призначив підготовче судове засідання на 16.00 год. 29.08.2024. 29.08.2024 від представника позивачки [PERSON] - адвоката Прокудіної К.А. до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява під назвою «Заява про зміну предмета позову», у якій заявниця заявляє наступні вимоги до [PERSON] та [PERSON] як до співвідповідачів у справі: 1) Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 10.06.2015, номер запису про право власності 9978131. 2) Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 07.11.2015, номер запису про право власності 11942930. На обґрунтування заявлених у «Заяві про зміну предмета позову» вимог до [PERSON] та [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, позивачка зазначає, що на момент відчуження [PERSON] 1/4 частини спірної квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування від 10.06.2015 року та 1/4 частини спірної квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування від 07.11.2015 року їй не було відомо про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року у справі №2-4696/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, яким за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири [ADDRESS] . Оскільки запис щодо реєстрації за позивачкою права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документа, який згодом скасовано, не свідчить про набуття нею права власності на зазначене майно, з метою ефективного захисту своїх прав, одночасно з вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, вона пред`являє вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на спірне майно. У зв`язку з цим заявниця просила змінити процесуальний статус [PERSON] та [PERSON] з третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки - на співвідповідачів у справі. 07.10.2024 у підготовчому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Пархоменко О.О. просила прийняти цю заяву та у зв`язку з цим змінити процесуальний статус осіб, які беруть участь у справі - з третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачки: 1. [PERSON] , 2. [PERSON] - на співвідповідачів. 07.10.2024 у підготовчому засіданні представник відповідачки - адвокат Тандир Д.В. заперечував проти прийняття цієї зави, оскільки вона одночасно є заявою як про зміну предмета, так і про зміну підстав позову. Ухвалою від 07.10.2024 суд прийняв подану заяву, яка за своєю суттю є заявою про зміну предмета позову, оскільки доповнивши позов новими обставинами, які виникли після подачі позовної заяви та відкриття провадження у справі № 753/12426/22, позивачка зберегла в ньому первісні обставини позову, що не вважаються зміною підстав позову. Необхідність у зміні предмету позову об`єктивно виникла після відкриття провадження у справі, оскільки початкові позовні вимоги не будуть забезпечувати в повній мірі захист порушених прав позивачки. У зв`язку з тим, що первісною вимогою у справі у справі № 753/12426/22 є вимога про визнання права власності саме на 3/4 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , і у «Заяві про зміну предмета позову» позивачка не змінює, а лише доповнює новими обставинами існуючу підставу позову; заяву про зміну предмета позову подано у підготовчому засіданні разом з доказами направлення такої заяви іншим учасникам справи; суд дійшов висновку про прийняття її до розгляду та здійснення подальшого розгляду справи з урахуванням зазначеної заяви. Окріс того, суд за клопотанням представника позивача змінив процесуальний статус [PERSON] та [PERSON] з третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки на співвідповідачів у справі. В судових засіданнях зі слухання справи по суті представники позивачки та відповідачки-1 підтримали свої позиції, висловлені ними у заявах по суті спору та окремих письмових клопотаннях. Відповідачі-1,-2,-3 про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, подали заяви про слухання справи за їх відсутності. 23.10.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення. 03.11.2025 суд поновив судовий розгляд у справі. Постановив: призначити судове засідання на 16.00 год. 17.12.2025, дослідити повний текст судового рішення Київського апеляційного суду у справі № 753/1264/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, провести судові дебати щодо обставин, які можуть мати вплив на рішення у справі № 753/12426/22, якщо такі будуть встановлені з цього судового рішення. 17.12.2025 суд ухвалив рішення, проголосив вступну і резолютивну частини рішення. Встановлені судом фактичні обставини. Застосовані норми права та враховані висновки Верховного Суду про застосування норм права. Мотиви, з яких виходив суд. У цій справі суду необхідно було з`ясувати: - наявність/відсутність факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті чоловіка [PERSON] - склад спадкового майна після смерті [PERSON] - факт дотримання/пропуску позивачкою строку позовної давності за заявленими у позові вимогами. Судом встановлено наступні фактичні обставини. 1. Щодо правового режиму квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. Апеляційний суд міста Києва рішенням від 07 листопада 2013 року у справі № 22?ц/796/10073/2013 за позовом [PERSON] , яка є правонаступницею [PERSON] , до [PERSON] , яка є правонаступницею [PERSON] , визнав за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Це рішення є остаточним, набрало законної сили. У справі № 22-ц/796/10073/2013 встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , проте за кошти, які особисто належали [PERSON] , тому відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. З огляду на принцип обов`язковості остаточного судового рішення, суд, розглядаючи цю справу, не вправі переглідати остаточне судове рішення у справі № 22-ц/796/10073/2013 і переоцінювати докази, оцінені судом у справі № 22-ц/796/10073/2013. Однак, враховуючи, що: - докази, які Позивачка у справі, що розглядає суд, надала для доведення факту набуття зазначеної квартири у спільну власність [PERSON] та [PERSON] , судом при розгляді справи № 22- ц/796/10073/2013 не досліджувалися, а також те, - що в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2015 у справі № 88-ц/796/11/2015 за заявою [PERSON] про перегляд вищевказаного рішення (рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 у справі № 22-ц/796/10073/2013) за нововиявленими обставинами, зазначено, що обставини, на які посилалась Позивач (наявність поштових відправлень від родичів [PERSON] з іншої країни, отримання [PERSON] від своєї сестри грошових коштів на придбання квартири у розмірі 70 000,00 доларів США) є новими і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги, суд, для забезпечення Позивачці права на доступ до суду, оскільки процесуальна можливість для забезпечення перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 у справі № 22-ц/796/10073/2013 за нововиявленими обставинами, відсутня, - у зв`язку з наявністю ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2015 у справі № 88-ц/796/11/2015, досліджує і оцінює ці нові докази у справі, що розглядається, і зазначає наступне. Згідно з копією розписки від 01.04.2009 [PERSON] взяла у своєї рідної сестри [PERSON] в борг 70 000,00 дорларів США для вирішення своїх житлових питань (а.с. 49 том 1). Згідно з копіями митної декларації від 23.10.1998 і таможенної декларації від 23.02.2005 [PERSON] мала кошти у розмірі 1 000,00 і 5 000,00 доларів США відповідно (а.с. 160-161 том 3). Згідно з копіями поштових відправлень [PERSON] отримала від своєї сестри - [PERSON] у період з 07.04.2009 по 18.07.2009 з іншої країни через платіжну систему «Вестерн юніон», грошові кошти у розмірі 70 000,00 доларів США (а.с. 50-89 том 1, а.с. 162 - 179 том 3 - в належній якості). Водночас доказів того, що ці кошти [PERSON] було витрачено саме на придбання квартири [ADDRESS] матеріали справи не містять. Копію нотаріально засвідчених свідчень племінниці [PERSON] - [PERSON] , у яких остання повідомляє, що «її мати, [PERSON] , передала у борг своїй сестрі [PERSON] гроші у розмірі 70 000,00 доларів США, оскільки вона збиралась купувати зі своїм чоловіком квартиру» суд відхиляє з огляду на те, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; [PERSON] є родичкою позивачки, тому є особою, зацікавленою св результаті розгляду справи на користь порзивачки; оригіналу розписки справа не містить, у зв`язку з чим суд також позбавлений можливості перевірити відповідність цього доказу критерію достовірності (а.с. 76 том 1). Тому твердження Позивачки, що спірна квартира [ADDRESS] належала подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності як така, що придбана подружжям у період шлюбу за спільні грошові кошти та з метою їх спільного проживання у цій квартирі, у межах цієї справи не доведено. 2. Щодо прийняття [PERSON] спадщини після смерті її чоловіка, [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , а його дружина, [PERSON] , померла [INFO] (том 1 а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до заповіту від 11 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шкода О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 23, [PERSON] все майно на випадок смерті заповів [PERSON] [PERSON] прийняла спадщину. За нормою ч. 1 ст. 1241 ЦК України, непрацездатна вдова (вдівець) спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оцінивши наявні у справі докази, а саме: - копію паспорта [PERSON] з відміткою про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] протягом періоду з часу набуття подружжям квартири у власність до дати смерті [PERSON] , зокрема і станорвм на дату відкриття спадщини після смерті [PERSON] ( [INFO] ) (а.с. 28 том 1); - копію довідки № 912 від 27.12.2011 Житлово-експлуатаційної дільниці № 2 ТОВ «Новобудова», у якій зазначено, що: « [PERSON] дійсно прописана і проживала у [ADDRESS] » « [PERSON] , власник, помер виписаний [INFO] . [PERSON] , дружина, померла, прописана [INFO] » (а.с. 30 том 1); - копії довідок, виданих за підписом головного лікаря Поліклініки № 3 Шевченківського району м. Києва № 373 від 19.06.2012 та № 509 від 28.08.2012 про те, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тимчасово мешкала за адресою: [ADDRESS] та мала ряд тяжких хронічних захворювань (а.с. 31, 32 том 1); - копію висновку експерта № 548/17 від 30.01.2018, складеного за результатами проведення посмертної судово-медичної експертизи [PERSON] у справі № 753/8626/16-ц, згідно з яким встановлено, що у період з 13.12.2010 по 18.10.2011 у [PERSON] мало місце значне обмеження її життєдіяльності, що унеможливлювало спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби. А отже, у цей період [PERSON] потребувала сторонньої допомоги для забезпечення умов її життя, обслуговування фізіологічних потреб, а тому викликала необхідність постійного стороннього догляду та допомоги. Стан здоров`я [PERSON] зумовлений її старечим віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям «безпорадного стану», визначеним в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування», як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування» (а.с. 33-43 том 1). Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України: 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 зазначено, що «Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться». Той факт, що [PERSON] у день смерті [PERSON] [INFO] знаходилась за іншою адресою, не може свідчити про неприйняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , адже юридичне значення має не місце перебування спадкоємця у день смерті спадкодавця, а місце постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини. Суд вважає обгрунтованими та доведеними твердження Позивачки, що закон не визначає таких підстав вважати особу такою, що не проживає за відповідною адресою, як перебування її на лікуванні - чи то на стаціонарному у закладі охорони здоров`я, чи то на амбулаторному, з огляду на безпорадність стану особи у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду. Законодавство, хоч і закріплює норми не тільки про постійне, але й про переважне та тимчасове місце проживання, однак правові наслідки, зокрема і правила щодо прийняття спадщини, пов`язуються саме з постійним місцем проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивачка наданими суду письмовими доказами довела, що перебування [PERSON] безпосередньо у день смерті [PERSON] не за зареєстрованим місцем її проживання, а за іншою адресою, мало тимчасовий та вимушений характер, і було зумовлене необхідністю у догляді за нею, пов`язаному зі станом її здоров`я, оскільки вона вона потребувала постійного стороннього догляду. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] на час смерті [PERSON] була непрацездатною, тому мала право на половину від частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом згідно з частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Окрім того, [PERSON] на час смерті [PERSON] була зареєстрованою і мала місце свого постійного проживання разом з [PERSON] у спірній квартирі по день його смерті. Своє постійне місце проживання [PERSON] не змінювала, фактично у день смерті [PERSON] . [PERSON] знаходилась за іншою адресою оскільки потребувала постійного стороннього догляду, а її постійним та зареєстрованим офіційно місцем проживання на час смерті [PERSON] та до дня її смерті залишалась квартира [ADDRESS] . 3. Щодо складу спадкового майна після смерті [PERSON] . Оскільки квартира була особистою власністю [PERSON] , який склав заповіт на користь [PERSON] , його непрацездатна вдова [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом першої черги, успадкувала після його смерті половину від належної [PERSON] квартири - 1/2 частку квартири на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України. [PERSON] 23.12.2003 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно на випадок смерті заповіла [PERSON] (том 1 а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла. Оскільки після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка на день смерті належала [PERSON] як успадкована нею після смерті її померлого чоловіка, [PERSON] , обов`язкова частка, - [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] за заповітом, успадкувала після її смерті саме цю 1/2 частку спірної квартири. 4. Щодо позовної давності. Відповідноі до вимог статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить 3 роки, в окремих випадках встановлених Законом такий строк, може бути меншим. Суд враховує висновки про застосування норм права, викладені у п. 7.15 та 7.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-й (14-159ис19), що «Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Суд враховує, що: 1) між [PERSON] та [PERSON] як між спадкоємицями за заповітами після смерті [PERSON] та [PERSON] тривалий час судами розглядався спір з приводу спадкування спірної квартири, зокрема спір щодо належності цього майна на праві приватної власності померлому [PERSON] чи на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] , 2) позивачка у цій справі, [PERSON] , зверталася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на 3/4 частки спірної квартири у 2012 році у справі № 2-4696/12, в подальшому під час нового розгляду № 753/17636/14-ц, при наступному новому розгляді справа № 753/8626/16-ц, де суди ухвалювали рішення то на корить однієї сторони, то на користь іншої, після чого ухвалені судові рішення скасовувалися судом касаційної інстанції та справа неодноразово поверталася на новий розгляд. Судовий розгляд вказаної справи завершився прийняттям 28.07.2021 Верховним Судом постанови, якою рішення судів попередніх інстанцій скасовано, у задоволені позовів [PERSON] та [PERSON] відмовлено з підстав незалучення до участі у справі належних відповідачів - поточних власників спірного майна. Спір між [PERSON] та [PERSON] залишився невирішеним. Отже, строк позовної давності за вимогами про визнання права власності на 3/4 частки квартири переривався пред`явленням позову у зазначеній вище справі, і почав свій перебіг знову 29.07.2021. У справі № 753/12426/22, що розглядає суд, [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] 18.10.2022. Отже, позов у справі № 753/12426/22 пред`явлено в межах трирічного строку позовної давності, який переривався пред`явленням [PERSON] позову про визнання за нею права власності на 3/4 частки спірної квартири у 2012 році у справі № 2-4696/12, в подальшому під час нового розгляду № 753/17636/14-ц, при наступному новому розгляді справа № 753/8626/16-ц, тому підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності у цій справі немає. У звязку з чим суд відмовляє відповідачці-1 та її представнику адвокату Тандиру Д.В. у задоволенні поданих ними заяв про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог, які стосуються 1/4 частки спірної квартири і не застосовує наслідки спливу позовної давності щодо вимог, заявлених позивачкою у цій справі. Вимога визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , заявлена у цій справі, є ефективним способом захисту, з огляду на зазначене нижче. Судом встановлено, що 1/2 частка квартири [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року у справі № 2-4696/12, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року, які були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 12 липня 2018 року у справі № 753/8626/16-ц визнав за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в решті позовних вимог відмовив. Визнав за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в решті вимог зустрічного позову відмовив. Київський апеляційний суд постановою від 04 грудня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року скасував та прийняв нове судове рішення. У задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності відмовив. Позов [PERSON] задовольнив. Визнав за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Верховний Суд рішенням від 28 липня 2021 року у справі № 753/8626/16-ц рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року скасував, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири [ADDRESS] та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності відмовив. Верховний Суд у справі № 753/8626/16-ц керувався тим, що оскаржувані судові рішення стосуються прав та обов`язків [PERSON] та [PERSON] , проте вони не були залучені до участі у справі співвідповідачами. Отже, враховуючи, що правова підстава для визнання права власності на 1/2 за [PERSON] за судовим рішенням у справі № 753/8626/16-ц, відпала, у звязку з ухваленням Верховним Судом рішення від 28 липня 2021 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири [ADDRESS] та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності, - заявлена [PERSON] у справі № 753/12426/22 вимога визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , є ефективним способом захисту, і підлягає задоволенню. Щодо вимог позову, заявлених до відповідачів -2, -3 про скасування державної реєстрації права власності кожного з них на 1/4 частки квартири - суд відмовляє у їх задоволенні з таких мотивів. Позивачкою до відповідачів -2, -3 заявлено вимоги: - скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 10.06.2015, номер запису про право власності 9978131 - скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , дата державної реєстрації 07.11.2015, номер запису про право власності 11942930. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. За встановленими обставинами справи позивачка як спадкоємець, прийнявши спадщину, яка належить їй з моменту відкриття спадщини (а саме - 1/2 частку спірної квартири), сама розпорядилася цією 1/2 часткою спірної квартири, подарувавши 23 вересня 2014 року на підставі договору дарування 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою від 27 грудня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 292704139. 10 червня 2015 року [PERSON] подарувала 1/4 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору дарування № 308. 07 листопада 2015 року [PERSON] подарувала 1/4 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору дарування № 220. Станом на час розгляду справи, згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 10.06.2015, дата державної реєстрації 10.06.2015, номер запису про право власності 9978131; [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 07.11.2015, дата державної реєстрації 07.11.2015, номер запису про право власності 11942930. Підстав для визнання судом незаконною здійснення державної реєстрації права власності на 1/4 частки спірної квартири за відповідачами-2, -3 позивачка не навела. Вимоги віндикаційного позову (про витребування цього майна від відповідачів -2, -3, задоволення якої мало б наслідком скасування за ними державної рестрації права власності у цій справі) позивачка до них не заявляла. Тому суд відмовляє у задоволенні вимог до відповідачів -2, -3 про скасування державної реєстрації права власності на 1/4 частки квартири за кожним з них. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 12 405,00 грн, суд стягує з відповідачів на користь позивачки по 4 135,00 грн судового збору.

Outcome: partial