Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

В листопаді 2023 року у провадження Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) до [PERSON] , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визначення порядку користування земельними ділянками. Згідно автоматизованої системи розподілу судових справ між суддями матеріали позовної заяви були розподіленні до провадження судді Бойка О.М. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року було об`єднано в одне провадження цивільні справи: №175/1157/24 (провадження (2/175/161/24) за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) до [PERSON] , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визначення порядку користування земельною ділянкою, провадження по якій було відкрито ухвалою суду від 29 січня 2024 року; №175/1141/24 (провадження (2/175/159/24) за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) до [PERSON] , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визначення порядку користування земельною ділянкою, провадження по якій було відкрито ухвалою суду від 29 січня 2024 року; 175/1138/24 (провадження 2/175/158/24) за позовом Дніпропетровської обласної прокуратура в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації (районна військова адміністрація) до [PERSON] , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення та скасування державної реєстрації земельної ділянки, провадження по якій було відкрито ухвалою суду від 29 січня 2024 року; №175/1144/24 (провадження 2/175/160/24) за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (районна військова адміністрація) до [PERSON] , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Лесі Українки», про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення, скасування державної реєстрації земельної ділянки, провадження по якій було відкрито ухвалою суду від 02 лютого 2024 року, присвоїв об`єднаній цивільній справі єдиний унікальний номер справи №175/1157/24, провадження №2/175/161/24. Ухвалою суду 16 липня 2025 року було змінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] . В позовних вимогах позивач в інтересах держави просить суд: -Усунути перешкоди у здійсненні Дніпровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області (районною військовою адміністрацією) (ЄДРПОУ 04052264) права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0393, площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0394, площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0395, площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0396, яка розташовані на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, шляхом їх повернення на користь держави в особі Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (районної військової адміністрації) з правом постійного користування державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» із незаконного володіння [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ). -Скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0393, площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0394, площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0395, площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0396 у Державному земельному кадастрі. -Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ), із закриттям розділів та реєстраційних справ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на земельні ділянки: -площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0393, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондаренка Р.О. № 79323209 від 07.06.2025, номер запису про право власності 60223985, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754104612214); -площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0394, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондаренка Р.О. № 79323095 від 07.06.2025, номер запису про право власності 60223874, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250145112214); -площею 0,21 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0395, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондаренка Р.О. № 79323264 від 07.06.2025, номер запису про право власності 60224033, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1210393612214); -площею 0,22 га, кадастровий номер 1221411000:01:147:0396 проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондаренка Р.О. № 79323155 від 07.06.2025, номер запису про право власності 60223933, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1210401212214). Обґрунтовують свої вимоги тим, що Дніпропетровською обласною прокуратурою встановлено, що в межах території, яка перебуває у постійному користуванні Новомосковського лісництва філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України», та відповідно до кадастрового шифру 1221411000 знаходиться в межах м. Підгородне Дніпровського району, 20.07.2010 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088, площею 1,7509 га, для ведення садівництва, за [PERSON] на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1108-р від 19.03.2010 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 037148 від 20.07.2010. При цьому встановлено, що працівниками землевпорядної організації ТОВ «Земельні реформи» під час виготовлення технічної документації зі зміни виду використання земельної ділянки було допущено технічну помилку та насправді державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 037148 від 20.07.2010 попередньому власнику спірної земельної ділянки [PERSON] видано на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районного державної адміністрації від 15.04.2010 № 1592-р. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088, площею 1,7509 га, набуто [PERSON] у власність на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 24.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Кудрявцевою Т.М. за реєстровим № 1534, укладеного з громадянином [PERSON] , якому вказана ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки серії ВМВ № 128051 від 09.12.2008, реєстровий номер 3676. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.03.2024 № 10-4-0.222-1854/2-24 встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру земель, земельна ділянка з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088 була зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 133906, реєстраційний номер 010812006482 від 10.11.2008, виданого на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.08.2007 № 2083/2-р. У подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки №3576 ВМВ № 128052 від 09.12.2008 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 139321, реєстраційний номер 010812007839 від 25.12.2008 земельна ділянка з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088 зареєстрована за [PERSON] , яким і було відчужено земельну ділянку на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 24.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Кудрявцевою Т.М. за реєстровим № 1534. При цьому, відповідно до інформації Дніпровської районної державної (військової) адміністрації Дніпропетровської області від 10.05.2024 № 1-50-953/0/557-24 та архівного відділу Дніпровської районної державної адміністрації від 27.05.2024 № 482/04-24-24 розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.08.2007 № 2083/2-р в справі розпоряджень відсутнє, за період з 08.08.2007 по 10.08.2007 та за весь період 2007 року розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації не стосуються громадянина [PERSON] . Розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 2083/2-р за 2008 рік в документах відсутнє, в книзі реєстрації розпоряджень за цей рік такий документ не зареєстрований. Тобто, рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку уповноваженим органом взагалі не приймалося. У подальшому, вказану земельну ділянку поділено на 8 земельних ділянок, в тому числі на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221411000:01:147:0393; 1221411000:01:147:0394; 1221411000:01:147:0395; 1221411000:01:147:0396; які подаровано [PERSON] громадянину [PERSON] за договорами дарування земельної ділянки від 09.08.2010 № 12004, № 12005, № 12006, № 12007, яким на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2019 № 494, від 17.05.2017 № 2767, від 29.03.2017 № 1704, № 708 земельні ділянки відчужено [PERSON] , про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.09.2019 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754104612214), 17.05.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250145112214), 29.03.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1210393612214, 1210401212214). Крім цього, відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 19.04.2023 № 156 вищевказані земельні ділянки знаходяться в межах кв. 76 виділу 4 Новомосковського лісництва Філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України». Згідно з інформацією Східного лісового офісу ДП «Ліси України» від 08.06.2023 № 664, Філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 28.06.2023 № 247, земельні ділянки з кадастровими номерами 1221411000:01:147:0393, 1221411000:01:147:0394, 1221411000:01:147:0395, 1221411000:01:147:0396 відносяться до земель державного лісового фонду, знаходяться в межах кв. 76 виділу 4 Новомосковського лісництва Філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України». [PERSON] 07.06.2025 року відчужено вказані земельні ділянки за договорами купівлі продажу земельної ділянки від 07.06.2025 № 3203, № 3201, № 3204 та № 3202 на користь [PERSON] , яка є власником цих земельних ділянок на теперішній час. Таким чином, на думку позивача, зазначені земельні ділянки вибули з державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України. В судовому засіданні прокурор Слобожанської окружної прокуратури Пахучин М.Б., які за дорученням Дніпропетровської обласної прокуратури здійснюють представництво у суді та представник Дніпровської ДРДА Мережко К.О. підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх. Представник відповідача - адвокат Зінченко Г.В. заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що 20.07.2010 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088, площею 1,7509 га, для ведення садівництва, за [PERSON] на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1108-р від 19.03.2010 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 037148 від 20.07.2010. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088, площею 1,7509 га, набуто [PERSON] у власність на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 24.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Кудрявцевою Т.М. за реєстровим № 1534, укладеного з громадянином [PERSON] , якому вказана ділянка належала на підставі договору дарування земельної ділянки серії ВМВ № 128051 від 09.12.2008, реєстровий номер 3676. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.03.2024 № 10-4-0.222-1854/2-24 встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру земель, земельна ділянка з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088 була зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 133906, реєстраційний номер 010812006482 від 10.11.2008, виданого на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 09.08.2007 № 2083/2-р. У подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки №3576 ВМВ № 128052 від 09.12.2008 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 139321, реєстраційний номер 010812007839 від 25.12.2008 року земельна ділянка з кадастровим номером 1221411000:01:147:0088 зареєстрована за [PERSON] , яким і було відчужено земельну ділянку на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 24.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Кудрявцевою Т.М. за реєстровим № 1534. У подальшому, вказану земельну ділянку поділено на 8 земельних ділянок, в тому числі на земельні ділянки з кадастровими номерами 1221411000:01:147:0393, 1221411000:01:147:0394,1221411000:01:147:0395, 1221411000:01:147:0396, які подаровано [PERSON] громадянину [PERSON] за договорами дарування земельної ділянки від 09.08.2010 № 12004, № 12005, № 12006, № 12007, яким на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2019 № 494, від 17.05.2017 № 2767, від 29.03.2017 № 1704, № 708 земельні ділянки відчужено [PERSON] , про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.09.2019 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754104612214), 17.05.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1250145112214), 29.03.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1210393612214, 1210401212214). Крім цього, відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 19.04.2023 № 156 вищевказані земельні ділянки знаходяться в межах кв. 76 виділу 4 Новомосковського лісництва Філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України». Згідно з інформацією Східного лісового офісу ДП «Ліси України» від 08.06.2023 № 664, Філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 28.06.2023 № 247, земельні ділянки з кадастровими номерами 1221411000:01:147:0393, 1221411000:01:147:0394, 1221411000:01:147:0395, 1221411000:01:147:0396 відносяться до земель державного лісового фонду, знаходяться в межах кв. 76 виділу 4 Новомосковського лісництва Філія «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України». [PERSON] 07.06.2025 року відчужено вказані земельні ділянки за договорами купівлі продажу земельної ділянки від 07.06.2025 № 3203, № 3201, № 3204 та № 3202 на користь [PERSON] , яка є власником цих земельних ділянок на теперішній час. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 317 і 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З урахуванням наведеного, [PERSON] , реалізуючи свої права власника вказаної земельної ділянки у 2010 році замовив ТОВ «Земельні реформи» розроблення технічної документації із землеустрою щодо зміни виду використання земельної ділянки без зміни цільового призначення (сільськогосподарське призначення) та меж земельних ділянок, для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Верховним Судом України у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, викладено висновок про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати норми пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Так, відповідно до п. 5 Прикінцеві положення ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України (тобто до 01.01.2002), таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування». Конструкція вищевказаної норми вимагає дотримання щонайменше кількох умов: факт надання державним та комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам та установам земельних ділянок у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України (до 01.01.2002); наявність законних та чинних планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Проте ні прокурор, ні позивач, ані третя особа, яка заявляє самостійні вимог на предмет спору не надали жодних підтверджуючих рішень, актів, документів, що стали підставою для надання Філії «Новомосковське лісове господарство» ДСПП «Ліси України» у постійне користування спірної земельної ділянки та відповідно для її включення до матеріалів лісовпорядкування. Тобто, як в позовній заяві, так і в доданих до неї документах відсутня інформація про те, що жодним із уповноважених Земельним кодексом Української РСР (у відповідних редакціях), так і Земельним кодексом України органом не приймалися розпорядчі документи про надання відповідних земель у постійне користування відповідному лісогосподарському підприємству, яке належить до сфери управління ДСПП «Ліси України, у тому числі Філії «Новомосковське лісове господарство» та визначення цільового призначення земель, що свідчить про відсутність доказів правомірності включення спірної земельної ділянки до картографічних матеріалів лісовпорядкування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України). Визначальними принципами земельного законодавства відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України є: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю тощо. Частинами 1, 9 ЗК України унормовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом (п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Аналізуючи положення ст.ст. 80, 83, 84, п. 24 розділу Х Земельного кодексу України, а також розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» можна дійти висновку, що у випадку відсутності оформленого в установленому законодавством порядку права постійного користування на земельну ділянку за ДСПП «Ліси України», відсутні підстави для віднесення такої земельної ділянки до земель державної власності лісового фонду. Більше того, надані прокурором документи на підтвердження позовних вимог взагалі не містять будь-яких даних, ідентифікуючих земельну ділянку, яка нібито включає в себе спірну земельну ділянку та перебуває в постійному користуванні Філії «Новомосковське лісове господарство» ДСПП «Ліси України» оскільки в наданих документах відсутні координати земельної ділянки, та точка прив`язки цих координат. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Зокрема слід зауважити, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок. Матеріали справи, які надані Позивачем, не містять доказів недобросовісної поведінки ані [PERSON] , як кінцевого набувача права власності на земельну ділянку, ані попередніх власників спірних земельних ділянок, щодо набуття землі у власність. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, (станом на липень 2010 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 3К України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту. Відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на липень 2010 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Спірні земельні ділянки розташовані на землях сільськогосподарського призначення (Глава 5 ЗК в редакції на липень 2010 року) та на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №1592-р від 10.04.2010 р. було змінено вид використання земельної ділянки з для ведення особистого селянського господарства (ст.33 3К України) на земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва. (ст.35 ЗК України) за наслідком чого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус усупереч приписам статті 388 ЦК України, а отже втрачає майно і змушений сам шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Вказане цілком корелюється з обставинами даного позову стосовно Відповідача [PERSON] , яка є добросовісним набувачем і є останнім власником майна на даний час. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Як зазначено прокурором у позові та не заперечується відповідачем, що [PERSON] є власницею спірних земельних ділянок, яка розташована за межами населеного пункту на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Станом на сьогодні, вищеозначені договори купівлі-продажу земельних ділянок від 07.06.2025 за №3203, №3201, №3204 та №3202, ні ким не оскарженні, невизнанні недійсними або не чинним та не скасовані в установленому законодавством порядку. Тому, з вищевказаного вбачається, що відповідачка [PERSON] є добросовісним власником земельних ділянок. Добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. (Постанова ВП ВС від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19). Він може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном. Також, на необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (п. 51 постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц п.46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень ст. 387, ст. 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст. 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Щодо клопотання про застосування строків позовної давності слід вказати наступне. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), пункт 51). У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Позовна давність до вимог про усунення перешкод у користуванні та володінні майном не застосовується, оскільки таке правопорушення є триваючим у часі, а отже позов про усунення перешкод у користуванні майном може бути поданий доти доки існує саме правопорушення. Проте, слід також зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Аналогічний висновок встановлено у Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц та роз`ясненнях Касаційного Цивільного Суду Верховного суду від 30 жовтня 2020 року. Тобто, враховуючи, що судом встановленні інші обставини за яких позовні вимоги не підлягають задоволенню, то суд не може задовольнити клопотання відповідача, щодо застосування строків позовної давності. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed