Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

ТОВ «ФК «ЄАПБ» через систему «Електронний суд» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 00-9895187 в сумі 23 872 грн 75 коп. та понесені судові витрати за сплату судового збору в сумі 3 028 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог представником зазначено, що 09.08.2024 ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 00-9895187 з сумою ліміту кредитної лінії 5 500 грн на строк 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту Кредитодавцю в останній день Строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) - «04» серпня 2025, згідно умов пункту 3.5 цього Договору. 1.4. Позичальник зобов`язаний здійснювати оплату нарахованих процентів в Періодичну дату оплати процентів, а саме: «24» серпня 2024, та на кожний 15 день після цієї дати протягом Строку кредитування. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 23 872 грн 75 коп., яка складається з: заборгованості по залишку тіла кредиту 6 325 грн; заборгованості за відсотками 15 072 грн 75 коп.; штрафні санкції 2 475 грн. Договір кредитної лінії укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 19.03.2025 укладено договір факторингу № 19032025-МК/ЄАПБ, відповідно до умов договору ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «МАКС КРЕДИТ», зокрема до відповідача за договором кредитної лінії № 00-9895187 від 09.08.2024 у сумі 23 872 грн 75 коп. Ухвалою Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 08.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явились. Представник позивача звернувся до суду з клопотанням, в якому просить розгляд справи провести у його відсутність, а також просить позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою у встановленому законом порядку, до суду не з`явилася, доказів поважності причин неявки не надала, клопотань про розгляд справи за її відсутності не подавала. Однак 10.11.2025 відповідач через представника [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідач не отримувала копію ухвали суду від 08.10.2025 про відкриття провадження у справі, а також копію позовної заяви з додатками. З матеріалами справи відповідач ознайомилась через свого представника в підсистемі «Електронний суд» лише 05.11.2025. З позовної заяви вбачається, що позивач вимагає стягнення простроченої заборгованості за споживчим кредитним договором №00-9895187 від 09.08.2024 у розмірі 23 872 грн 75 коп., з якої: 6 325 грн залишок по тілу кредиту; 15 072 грн 75 коп. залишок по відсоткам; 2 475 грн штрафні санкції. Водночас згідно з п. 1.2 договору сума кредиту становить 5 500 грн. З Детального розрахунку заборгованості, наданого позивачем, прострочена заборгованість становить 21 397 грн 75 коп., з якої: 5 500 грн заборгованість за основним зобов`язанням; 15 072 грн 75 коп. по відсоткам; 825 грн по комісії; 2 475 грн штрафні санкції. Таким чином, позивач включив до «залишку по тілу кредиту» комісію в розмірі 825 грн, що суперечить умовам договору та законодавству. Щодо комісії, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (п. 29 постанови від 13.07.2022 у справі №363/1834/17), банк не вправі стягувати з позичальника платежі за дії, які вчиняються на власну користь банку (ведення справи, облік заборгованості тощо), оскільки такі дії не є банківською послугою для позичальника. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19. Позивач як фінансова установа не має права стягувати комісію в розмірі 825 грн, приховану в тілі кредиту, тому вимоги в цій частині є незаконними. Щодо штрафних санкцій в сумі 2 475 грн, з 24.02.2022 в Україні діє воєнний стан, неодноразово продовжений, у тому числі станом на грудень 2025 року. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п. 6-1 (або аналогічного) Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у період воєнного стану позичальник звільняється від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення, а нараховані з 24.02.2022 платежі підлягають списанню. Заборонено збільшення процентної ставки з інших причин. Отже, вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій є незаконними. Щодо відсотків в сумі 15 072 грн 75 коп., їх розмір є непропорційно високим (реальна річна ставка 9472,53%), що призводить до дисбалансу прав сторін на шкоду споживачу. Умови договору в цій частині є несправедливими відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (вимога сплати понад 50% вартості). Наявність надмірних відсотків суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності (ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України, рішення КСУ від 10.11.2011 №15-рп/2011, від 11.07.2013 №7-рп/2013). Суд може зменшити розмір відсотків як заходи відповідальності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18). Відсутність позову про визнання договору недійсним не перешкоджає врахуванню інтересів споживача (постанова Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №679/1103/23). З огляду на те, що відсотки майже в 3 рази перевищують тіло кредиту, суд має підстави зменшити їх до 50% від суми кредиту, тобто до 2 750 грн. Позивач не надав доказів зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (виписки, платіжні доручення тощо). Відповідач заперечує факт отримання коштів. Доказом видачі кредиту є первинні бухгалтерські документи (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Детальний розрахунок позивача є одностороннім і не є належним доказом (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17). За відсутності доказів видачі кредиту вимоги позивача необґрунтовані. Тягар доказування лежить на позивачі (ст. 81 ЦПК України). У разі відсутності належних доказів сумніви тлумачаться на користь споживача (постанови Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №219/1704/17, від 16.08.2023 у справі №176/1445/22). Позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач заперечує аргументи відповідача, вважає відзив безпідставним та необґрунтованим, детально викладає пояснення щодо укладання договору в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, переходу права вимоги за договором факторингу, нарахування відсотків та комісії, відсутності підстав для застосування норм про воєнний стан до штрафних санкцій у повному обсязі, а також щодо неможливості надання первинних бухгалтерських документів як банківської таємниці. Позивач просить долучити відповідь на відзив до матеріалів справи, провести засідання за його відсутності та задовольнити позов повністю. У зв`язку з поданням відзиву відповідачем та відповіді на відзив позивачем, суд враховує аргументи обох сторін при вирішенні справи відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України. Зважаючи на неявку сторін та згоду позивача на заочний розгляд, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов таких висновків. Так, 09 серпня 2024 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 00-9895187. За умовами даного Договору, [PERSON] отримала від ТОВ «МАКС КРЕДИТ» грошові кошти в сумі 5 500 грн, строком на 360 днів з датою повернення кредиту 04 серпня 2025 року, за стандартною процентною ставкою 1,45 % за один день користування кредитом та зниженою процентною ставкою 1% в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше наступного дня за першою Періодичною датою оплати процентів, визначеною п.1.4. цього Договору. Знижена процентна ставка застосовується виключно протягом 15 днів користування кредитом поспіль, починаючи з першого дня користування Кредитом. У позовній заяві зазначено, що кредитний договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, згідно п.2.2 договору. Відповідно до п.п.7.3. Кредитного договору, Позичальник підтверджує, що йому було в чіткій та зрозумілій формі надано актуальну та достовірну інформацію, передбачену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», а також інформацію про фінансову послугу та Кредитодавця у визначеному законодавством обсязі, достатньому для прийняття Позичальником свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання та ознайомлений з Правилами надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «МАКС КРЕДИТ», повністю їх розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, повний текст яких розміщений на сайті кредитодавця. Доказів, які б підтверджували виконання договору позивачем не надано: відсутні відомості про перерахування на банківський рахунок відповідача. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували користування кредитними коштами. Позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржника [PERSON] щодо стягнення заборгованості за вказаним договором кредитної лінії надано договір факторингу №19032025-МК/ЄАПБ, укладеного між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» . Однак, на підтвердження переходу права грошової вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надано Витяг з Реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між Боржниками та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до Договору факторингу №19032025-МК/ ЄАПБ від 19 березня 2025 року, суд зауважує, що сам по собі Витяг з Реєстру Прав Вимоги не підтверджує розмір заборгованості відповідача, як і сам факт її існування. Реєстри боржників до договору факторингу №19032025-МК/ ЄАПБ від 19 березня 2025 року позивачем суду не наданий. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами перехід права вимоги за договором кредитної лінії № 00-9895187 від 09.08.2023, від ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17). Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц). Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової установи відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.№ 6-16цс15. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що між відповідачем та первісними кредиторами виникли правові відносини зобов`язального характеру, а також що відповідачу було видано кредити, позики саме в сумах, заявлених у позові. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцями своїх зобов`язань по договору. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором кредитної лінії № 00-9895187 від 09.08.2024 не є достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірних договорів порушені відповідачем. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами виконання договорів позики та перехід права вимоги за цим договорами. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed