Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829; вул. Андріївська, буд.4, м. Київ, 04070) заборгованість у сумі 41722,39 гривень. Щодо судових витрат представник позивача просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER] , [ADDRESS] )) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829, вул. Андріївська, буд.4, м. Київ, 04070) витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем [PERSON] виникли договірні кредитні правовідносини. Так, 02 квітня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір № 1010061703, за умовами якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. Крім того, 16 червня 2021 року між тими ж сторонами укладено кредитний договір № 1010121827, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 19 700 грн. Факт укладення вказаних кредитних договорів підтверджується наданими до матеріалів справи копіями договорів та паспортів споживчого кредиту. Представник позивача зазначає, що відповідно до статті 629 ЦК України укладені договори є обов`язковими для виконання сторонами, а згідно з частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Також наголошується, що згідно з частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання, строк виконання якого визначений договором, підлягає виконанню у встановлений строк. У позовній заяві зазначено, що відповідач тривалий час не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати обов`язкових платежів, у зв`язку з чим станом на 09 вересня 2024 року утворилась заборгованість. Зокрема, за кредитним договором від 02 квітня 2021 року № 1010061703 заборгованість становить 16 826,97 грн, з яких 10 617,85 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2,66 грн - заборгованість за процентами, 6 206,46 грн - заборгованість за комісією. За кредитним договором від 16 червня 2021 року № 1010121827 заборгованість становить 24 895,42 грн, з яких 16 416,85 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4,15 грн - заборгованість за процентами, 8 474,42 грн - заборгованість за комісією. Таким чином, загальна сума заборгованості за двома кредитними договорами станом на 09 вересня 2024 року складає 41 722,39 грн, що підтверджується детальними розрахунками заборгованості та виписками про рух коштів, долученими до позовної заяви. Представник позивача зазначає, що у зв`язку з допущеним відповідачем простроченням виконання грошових зобов`язань банк реалізував право, передбачене частини першої статті 1050 ЦК України, а також абзацу другого частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та направив відповідачу письмові вимоги (повідомлення) про погашення заборгованості за адресою його місця проживання, зазначеною в анкетних даних. Вказані дії, на думку позивача, свідчать про належне виконання ним обов`язку щодо досудового врегулювання спору. Окремо представник позивача обґрунтовує правомірність стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Зазначається, що відповідно до статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, входять до складу загальних витрат за споживчим кредитом. Крім того, відповідно до пункту 10 частини першої статті 12 цього Закону у кредитному договорі обов`язково визначається порядок сплати таких комісій. У позові зазначено, що умови щодо сплати комісії були прямо погоджені сторонами шляхом підписання відповідачем заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а тому такі умови є обов`язковими для виконання. На підтвердження правомірності цієї позиції представник позивача також посилається на судову практику, зокрема на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 486/203/24. Також у позовній заяві зазначено, що позивачем дотримано строки позовної давності. Представник позивача вказує, що перебіг позовної давності переривався вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, а крім того, строки позовної давності були продовжені на період дії карантину та воєнного стану відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. У зв`язку з наведеним представник позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 41 722,39 грн, а також судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 2 422,40 грн. У відзиві на позовну заяву, поданому 12 грудня 2024 року, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це такими доводами. Заперечуючи проти позову по суті, відповідач зазначає, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за двома кредитними договорами, а саме від 02 квітня 2021 року № 1010061703 та від 16 червня 2021 року № 1010121827, у тому числі значних сум комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач звертає увагу, що зазначені кредитні договори за своєю правовою природою є договорами приєднання, умови яких розробляються кредитодавцем - Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк». У зв`язку з цим, на думку відповідача, банк зобов`язаний довести, що саме ті умови договору, на які він посилається у позові, діяли на момент укладення договорів та були доведені до відома відповідача. Відповідач посилається на положення статей 633 та 634 ЦК України, зазначаючи, що споживач у таких правовідносинах лише приєднується до умов, з якими він був фактично ознайомлений, а отже кредитодавець має довести, що відповідач ознайомився саме з тією редакцією умов договору, на які посилається позивач. Також відповідач зазначає, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги, у тому числі щодо порядку та розміру нарахування комісії, посилається на Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб як на невід`ємну частину кредитних договорів. Водночас, за твердженням відповідача, матеріали справи не містять доказів того, що саме ця Публічна пропозиція була доведена до відома відповідача, що він з нею ознайомився та погодився при підписанні заяв на приєднання. Крім того, відповідач зазначає, що Публічна пропозиція, розміщена на офіційному сайті позивача, має змінний характер та може змінюватися самим банком, у зв`язку з чим роздруківка з сайту позивача не може вважатися належним та допустимим доказом. На підтвердження цієї позиції відповідач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Відповідач вказує, що за таких обставин неможливо застосувати до спірних правовідносин положення частини першої статті 634 ЦК України, оскільки позивач не довів, що Публічна пропозиція, на яку він посилається, є стандартною формою договору, чинною саме на момент укладення кредитних договорів, та що відповідач приєднався саме до її умов. Також відповідач зазначає, що надані позивачем матеріали не підтверджують наявність домовленості сторін щодо сплати комісії у заявленому розмірі, а відсутність відповідних умов у підписаних відповідачем заявах свідчить про недоведеність обов`язку зі сплати таких платежів. Посилаючись на частини першої та другої статті 11, а також частину п`яту статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», відповідач зазначає, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача або передбачають оплату інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно один раз на місяць, є нікчемними. Відповідач також посилається на частину другу статті 215 ЦК України, зазначаючи, що нікчемний правочин є недійсним у силу закону та не потребує окремого визнання судом. Крім того, відповідач зазначає, що в кредитних договорах від 02 квітня 2021 року № 1010061703 та від 16 червня 2021 року № 1010121827 відсутній конкретний перелік додаткових або супутніх банківських послуг, за які нараховується щомісячна комісія, а позивач не надав доказів надання таких послуг та погодження їх зі споживачем. На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до якої умови договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості є нікчемними. З огляду на наведене відповідач вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього комісії за кредитним договором від 02 квітня 2021 року № 1010061703 у розмірі 6 206,46 грн, а також комісії за кредитним договором від 16 червня 2021 року № 1010121827 у розмірі 8 474,42 грн, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги частково та відмовити у стягненні зазначених сум. У відповіді на відзив, поданій 30 грудня 2024 року, представник позивача заперечує проти доводів відповідача та зазначає таке. Представник позивача вказує, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими, а тому не спростовують заявлених позовних вимог. При цьому позивач наголошує на загальному принципі змагальності та розподілу обов`язку доказування, зазначаючи, що відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо укладення кредитних договорів та доказів отримання кредитних коштів Позивач зазначає, що між банком і відповідачем укладено кредитні договори у письмовій формі, а саме шляхом підписання відповідачем заяв про приєднання, які містять істотні умови, притаманні кредитному договору. На підтвердження укладення договорів та факту видачі кредитних коштів позивач посилається на положення частини першої статті 638, статей 626, 628 ЦК України, а також на приписи статей 1054 та 1055 ЦК України щодо кредитного договору та його письмової форми. Позивач вказує, що відповідач, крім заяви, підписав паспорт споживчого кредиту як документ, який надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит на виконання вимог статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». За твердженням позивача, паспорт споживчого кредиту було підписано до моменту підписання заяви, а його метою було ознайомлення відповідача з детальними умовами кредитування. Представник позивача зазначає, що паспорт споживчого кредиту містить відомості про тип кредиту, суму, строк кредитування, мету та спосіб надання кредиту, а також інформацію про процентну ставку, реальну річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту, розмір комісії та загальні витрати за кредитом. На думку позивача, після ознайомлення з наведеними умовами відповідач підписав заяву, чим підтвердив погодження з умовами кредитування. Позивач також посилається на статтю 1049 ЦК України, зазначаючи, що договір позики є укладеним з моменту передання коштів, а факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується матеріалами справи, зокрема заявами, платіжними інструкціями, виписками по рахунку, паспортами споживчого кредиту та розрахунком заборгованості. При цьому позивач наголошує, що ним подано засвідчені копії письмових доказів, а саме: заяви, паспорти споживчого кредиту, виписки з рахунків, розрахунки заборгованості, платіжні інструкції щодо зарахування коштів. Такі документи, на думку позивача, є належними та допустимими доказами відповідно до статті 76 ЦПК України. Окремо позивач зазначає, що відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що кредитні кошти ним не отримувалися, тоді як сам факт порушення відповідачем умов договорів та неповернення кредиту у строки і розміри, визначені договором, на думку банку, підтверджує існування заборгованості. Щодо розрахунку заборгованості та виписок банку Представник позивача зазначає, що розрахунок заборгованості має табличну форму і містить деталізовані дані щодо графіка платежів (повернення тіла кредиту та процентів), фактичних погашень із зазначенням сум і дат, а також щодо залишку непогашених сум за кожним платежем. Позивач наголошує, що законодавством не затверджено уніфікованого зразка документа «розрахунок заборгованості», а його форма визначається банком самостійно. Щодо виписки з особового рахунку позивач зазначає, що вона є належним та допустимим доказом руху коштів по рахунку і підтверджує операції за рахунком, включаючи видачу кредиту, використання коштів, нарахування процентів і комісії, а також часткове погашення. На підтвердження допустимості виписок позивач посилається на нормативні приписи щодо бухгалтерського обліку в банках, зокрема на положення постанови Правління НБУ № 75 від 04 липня 2018 року, а також на судову практику, за змістом якої банківські виписки належать до первинних документів та можуть підтверджувати розмір заборгованості. Позивач також посилається на судову практику Верховного Суду щодо того, що належними доказами наявності і розміру заборгованості є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а банківські виписки підтверджують видачу кредиту та заборгованість, яка відображена у розрахунку. Щодо презумпції правомірності правочину та обов`язковості договору Позивач посилається на статтю 204 ЦК України та зазначає, що правочин презюмується правомірним, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема рішенням суду, яке набрало законної сили. У зв`язку з цим позивач вважає, що права та обов`язки сторін за укладеним кредитним договором мають виконуватися належним чином. Також позивач наголошує на принципі обов`язковості договору, закріпленому у статті 629 ЦК України, зазначаючи, що з укладенням договору сторони набувають обов`язків, які підлягають виконанню. Щодо платіжних інструкцій та механізму зарахування кредиту Позивач зазначає, що згідно з умовами заяв про приєднання спосіб надання кредиту передбачав банківський переказ на рахунок у банку, а підписанням заяви відповідач уповноважив банк здійснити переказ суми кредиту за визначеними реквізитами. Позивач також зазначає, що датою надання кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку, відкритого банком для обліку операцій з надання кредиту, та подальшого перерахування цих коштів на картковий рахунок відповідача. На думку позивача, копії платіжних інструкцій у матеріалах справи є первинними документами, які підтверджують зарахування банком суми кредиту відповідачу. Щодо правомірності стягнення комісії Позивач зазначає, що умовами договору передбачено сплату не лише процентів, а й комісії банку за обслуговування кредитної заборгованості. Представник позивача звертає увагу, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». При цьому позивач посилається на статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування», зазначаючи, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково-касове обслуговування. Позивач також посилається на судову практику Верховного Суду, зазначаючи, що висновки судів щодо незаконності комісій у споживчих кредитах не можуть застосовуватися автоматично без урахування чинності спеціального Закону України «Про споживче кредитування» та змін у правовому регулюванні після набрання ним чинності. Окремо позивач зазначає, що правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20, на думку банку, не підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки у наведених справах комісійна винагорода стосувалася саме інформування щодо заборгованості, тоді як у цій справі комісія встановлена за інший перелік послуг. За твердженням позивача, відповідно до положень договору комплексного банківського обслуговування банку комісія за обслуговування кредитної заборгованості встановлюється, зокрема, за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо кредиту, а також надання консультаційних та інформаційних послуг щодо кредиту, і сплачується щомісячно у розмірі, визначеному у заяві, від початкової суми кредиту. Позивач додатково обґрунтовує, що розрахунково-касове обслуговування є платною банківською послугою та наводить положення статті 5 Закону України «Про платіжні послуги» щодо переліку фінансових платіжних послуг, вказуючи, що операції зі списання, зарахування та переказу коштів у межах виконання кредитного зобов`язання є платіжними послугами, які можуть надаватися за плату, якщо інше прямо не передбачено законом. У зв`язку з цим позивач вважає, що умова договору щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості не є нікчемною та не суперечить вимогам законодавства, а доводи відповідача про нікчемність таких умов є необґрунтованими. З урахуванням викладеного представник позивача просить відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 02 квітня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір № 1010061703, за яким позичальнику надано кредит у сумі 15 000 грн. 16 червня 2021 року між цими ж сторонами укладено кредитний договір № 1010121827, за яким позичальнику надано кредит у сумі 19 700 грн. Зазначені обставини підтверджуються поданими позивачем заявами про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відповідними платіжними інструкціями і виписками по рахунку, які відображають зарахування кредитних коштів на рахунки відповідача. Із змісту наданих заяв на приєднання вбачається, що відповідач, підписуючи такі заяви, підтвердив свою згоду приєднатися до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодився з умовами обслуговування та надання кредиту і уповноважив банк здійснити переказ суми споживчого кредиту за визначеними реквізитами. Відповідач не заперечував факту укладення вказаних кредитних договорів, а також факту отримання кредитних коштів. Крім того, у матеріалах справи наявні паспорти споживчого кредиту за кожним із кредитних договорів, підписані обома сторонами. З цих документів вбачається, що до укладення кредитних договорів відповідач був повідомлений про всі істотні умови кредитування, зокрема про суму кредиту, строк, тип процентної ставки, розмір процентної ставки, розмір та характер комісії, орієнтовну загальну вартість кредиту та реальну річну процентну ставку, а також ознайомився з графіком платежів. Паспорти споживчого кредиту підписані відповідачем до підписання заяви, що узгоджується з вимогами статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування до укладення договору. За змістом статей 626, 628, частини першої статті 638 ЦК України договір є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, і вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи підписання відповідачем заяв про приєднання та паспортів споживчого кредиту із конкретно визначеними умовами кредитування, суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з істотних умов кредитних договорів, а отже такі договори є укладеними належним чином. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, встановлені договором, а договір позики є укладеним з моменту передання коштів. Надані позивачем платіжні інструкції та виписки по рахунках підтверджують факт перерахування відповідачу сум кредитів, а також подальший рух коштів та часткове їх повернення. Ці документи є первинними документами бухгалтерського обліку та відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Стаття 629 ЦК України закріплює обов`язковість договору для сторін. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, а відтак укладені кредитні договори вважаються такими, що породжують для сторін відповідні права та обов`язки, доки їх недійсність не встановлена у визначеному законом порядку. Відповідач недійсність зазначених договорів не оспорював, окремих позовних вимог про визнання їх недійсними чи нікчемними умов не заявляв. Відповідач у відзиві не заперечував факту укладення кредитних договорів, факту отримання кредитних коштів, а також існування заборгованості за основною сумою кредитів. Його заперечення стосувалися переважно правової природи приєднання до договору комплексного банківського обслуговування та правомірності нарахування процентів і комісії. Водночас саме з підписаних відповідачем документів, які він не оспорює, вбачається, що відповідач був ознайомлений із умовами кредитного договору, включно з розміром процентної ставки та комісії, та погодився на їх застосування. Щодо доводів відповідача про неможливість вважати публічну пропозицію банку стандартною формою договору приєднання, суд зазначає, що у цій справі правове значення мають насамперед конкретні умови, зафіксовані у підписаних відповідачем заявах про приєднання та паспортах споживчого кредиту. Саме ці документи визначають істотні умови кредитування, погоджені сторонами, тоді як посилання відповідача на мінливий характер публічної пропозиції банку не спростовують того факту, що у момент укладення кожного з договорів сторони погодили конкретні умови щодо суми кредиту, строку, процентної ставки, розміру та порядку сплати комісії та графіка платежів. У зв`язку з цим суд не приймає аргументи відповідача про відсутність у позивача належних доказів приєднання до умов і правил обслуговування, оскільки повне та однозначне погодження відповідачем умов кредитування підтверджується саме підписаними паспортами споживчого кредиту і заявами про приєднання, які є частинами кредитних договорів у розумінні статей 626, 628, 638, 1054 ЦК України. Згідно з наданим розрахунком заборгованості, який суд оцінює у сукупності з іншими доказами, станом на 09 вересня 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем склала: за кредитним договором від 02 квітня 2021 року № 1010061703: 10 617,85 грн заборгованості за кредитом, 2,66 грн заборгованості за процентами, 6 206,46 грн заборгованості за комісією, всього 16 826,97 грн; за кредитним договором від 16 червня 2021 року № 1010121827: 16 416,85 грн заборгованості за кредитом, 4,15 грн заборгованості за процентами, 8 474,42 грн заборгованості за комісією, всього 24 895,42 грн. Сукупний розмір заборгованості за двома кредитними договорами становить 41 722,39 грн. Вказаний розрахунок кореспондується з виписками по рахунку та платіжними документами, відповідачем не спростований і контррозрахунку чи інших доказів неправильності зазначених сум до суду не надано. Оцінюючи доводи відповідача щодо неправомірності нарахування комісії, суд виходить з такого. Стаття 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що загальна вартість кредиту для споживача складається із загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Відповідно до частини другої статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів, а також комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, включно з комісіями за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково-касове обслуговування. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, законодавець прямо допускає можливість встановлення у договорі про споживчий кредит комісійних платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, за умови належного інформування споживача про такі витрати. З матеріалів справи вбачається, що у паспортах споживчого кредиту, підписаних відповідачем, окремо зазначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, її характер та порядок сплати, а також відображено вплив цієї комісії на реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту. Отже, відповідач був попередньо проінформований про наявність і розмір комісії, а також про те, що вона є складовою загальних витрат за кредитом, і погодився на їх сплату, що узгоджується з вимогами статті 8 та статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Доводи відповідача про нікчемність умов договору щодо комісії з огляду на те, що споживач має право безоплатно отримувати інформацію про стан заборгованості один раз на місяць, не приймаються судом, оскільки у даній справі комісія встановлена не за саме лише інформування про заборгованість, а за комплекс послуг з обслуговування кредитної заборгованості, включно з розрахунково-касовими операціями та іншими операціями, пов`язаними із зарахуванням та списанням коштів для виконання кредитного зобов`язання. Жодних доказів того, що нарахована банком комісія охоплює виключно послугу, яка відповідно до закону має бути безоплатною, відповідач не надав. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що: кредитні договори між сторонами укладені у відповідності до вимог ЦК України; позивач своє зобов`язання щодо надання кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується первинними документами; відповідач належним чином свої зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 41 722,39 грн; умови кредитних договорів щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості не суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів», не є нікчемними та були належним чином доведені до відома відповідача перед укладенням договорів. Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами, включно з основним боргом, процентами та комісією, є підтвердженими належними та допустимими доказами і ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, у зв`язку з чим позов слід задовольнити повністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved