Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

23 жовтня 2025 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту з майна та коштів, подана представником позивача - адвокатом Левченко І.І. В обґрунтування позову позивач зазначив, що у липні 2025 року у банківській установі дізнався про накладення арешту на його кошти та про арешт всього його майна та заборону на його відчуження згідно постанов про відкриття виконавчих проваджень виданих Полтавським районним ВДВС ГТУЮ у Полтавській області на підставі виконавчих документів, а саме: - виконавчого листа №2-147/2009 виданого 03.07.2009 Полтавським районним судом про стягнення з [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 983 910,19 грн. солідарно (ВП №44545525); - виконавчого документу № 2-16 від 20.07.2011 (ким виданий позивачу невідомо); - виконавчий документ № 2-2583/11 від 15.02.2012 (ким виданий Позивачу невідомо). Позивачу невідома інформація, щодо наявності відкритих виконавчих проваджень відносно нього, а в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня інформація, щодо відкритих виконавчих проваджень де Позивач є боржником. З метою усунення обставин, що перешкоджають Позивачу вільно розпоряджатися своєю власністю, представником позивача направлено адвокатські запити до Полтавського відділу держаної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що є правонаступником Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, з проханням надати інформацію та відповідні документи, щодо наявності або відсутності відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] на підставі виконавчих листів Полтавського районного суду, а також щодо наявності або відсутності на примусовому виконанні Полтавського ВДВС у Полтавському районі Полтавської області будь яких відкритих виконавчих проваджень відносно нього. У відповідь на Адвокатський запит б/н від 31.07.2025 за вх. №7023 ід 31.07.2025 Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив, що згідно до автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №44545525 з примусового виконання виконавчого листа № 2-147/2009 виданого 03.07.2009 Полтавським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 983 910,19 грн. солідарно. 09.06.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»». У відповідь на адвокатський запит б/н від 12.08.2025 за вх. №7269 від 13.08.2025 Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, як правонаступник Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, повідомив, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі станом на 15.08.2025 не перебувають виконавчі провадження за яким боржником є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Щодо виконавчого листа №2-147/2009 виданого 03.07.2009 Полтавським районним судом, додатково повідомляє, що 04 грудня 2008 року суддею Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-1768/2008 було постановлено ухвалу, якою задоволено заяву АКІБ «УкрСиббанк» про забезпечення позову та тимчасово обмежено у праві на виїзд за межі країни громадянам [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) до моменту виконання зобов`язань у повному обсязі по договору про надання споживчого кредиту №11112326000 від 30 січня 2007 року. 03 жовтня 2022 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-147/09 задоволено клопотання [PERSON] та скасовані заходи забезпечення позову, вжиті щодо нього у цивільній справі за позовом АТІБ «УкрСиббанк» про стягнення за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, вжиті ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2008 року (справа №2-1768/2008). Підставою задоволення клопотання слугувала довідка АТ «Укрсиббанк» за № 57-1-04/33-70 від 13 вересня 2022 року, згідно якої вбачається, що [PERSON] станом на 13 вересня 2022 року не має отриманих та непогашених кредитів від АТ «Укрсиббанк». Ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2022 року у справі № 2-147/09 набрала законної сили 18 жовтня 2022 року. Крім того, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 20 січня 2025 року у справі № 2-1768/2008 задоволено заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2008 року, оскільки згідно довідки Полтавського РУ АТ «УКРСИББАНК» від 07 серпня 2023 року вих. № 62-105/31- 96, громадянин [PERSON] не має отриманих та непогашених кредитів в АТ «УКРСИББАНК». За договором №11112326000 від 30 січня 2007 року кредитна заборгованість відсутня. Таким чином, наявні докази про виконання Позивачем зобов`язань у повному обсязі по договору про надання споживчого кредиту №11112326000 від 30 січня 2007 року, а отже відсутня необхідність в обмеженні позивача вільно розпоряджатися своєю власністю. Щодо інших виконавчих документів на підставі яких були відкриті виконавчі провадження позивачеві нічого не відомо. Просить суд зняти арешт із всього майна, що належить [PERSON] ; зняти арешт із коштів, що належать [PERSON] ; виключити записи про обтяження із Реєстру обтяжень рухомого майна та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що належить [PERSON] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що дійсно, на майно та грошові кошти накладено арешт та заборона на його відчуження згідно постанов про відкриття виконавчих проваджень виданих Полтавським районним ВДВС ГТУЮ у Полтавській області на підставі виконавчих документів, а саме: - виконавчого листа №2-147/2009, виданого 03 липня 2009 року Полтавським районним судом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 983 910,19 грн. солідарно (ВП №44545525); - виконавчого документу № 2-16 від 20 липня 2011 року; - виконавчого документу № 2-2583/11 від 15 лютого 2012 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №456981412 від 17 грудня 2025 року. Відповіддю на адвокатський запит б/н від 31 липня 2025 року за вх. №7023 від 31 липня 2025 року Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підтверджується, що згідно до автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №44545525 з примусового виконання виконавчого листа № 2-147/2009, виданого 03 липня 2009 року Полтавським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 983 910,19 грн. солідарно. 09 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»». Відповіддю на адвокатський запит б/н від 12 серпня 2025 року за вх. №7269 від 13 серпня 2025 року Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, як правонаступника Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, підтверджується, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі станом на 15 серпня 2025 року не перебувають виконавчі провадження за яким боржником є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Судом встановлено, що ухвалою № 2-1768/2008 від 04 грудня 2008 року Полтавського районного суду Полтавської області задоволено заяву АКІБ «УкрСиббанк» про забезпечення позову та тимчасово обмежено у праві на виїзд за межі країни громадянам [PERSON] та [PERSON] до моменту виконання зобов`язань у повному обсязі по договору про надання споживчого кредиту №11112326000 від 30 січня 2007 року. 03 жовтня 2022 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 2-147/09 задоволено клопотання [PERSON] та скасовані заходи забезпечення позову, вжиті щодо нього у цивільній справі за позовом АТІБ «УкрСиббанк» про стягнення за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, вжиті ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2008 року (справа №2-1768/2008). Підставою задоволення клопотання слугувала довідка АТ «Укрсиббанк» за № 57-1-04/33-70 від 13 вересня 2022 року, згідно якої вбачається, що [PERSON] станом на 13 вересня 2022 року не має отриманих та непогашених кредитів від АТ «Укрсиббанк». Ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2022 року у справі № 2-147/09 набрала законної сили 18 жовтня 2022 року. Крім того, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 20 січня 2025 року у справі № 2-1768/2008 задоволено заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2008 року, оскільки згідно довідки Полтавського РУ АТ «УКРСИББАНК» від 07 серпня 2023 року вих. № 62-105/31- 96, [PERSON] не має отриманих та непогашених кредитів в АТ «УКРСИББАНК». За договором №11112326000 від 30 січня 2007 року кредитна заборгованість відсутня. Таким чином, наявні докази про виконання позивачем зобов`язань у повному обсязі по договору про надання споживчого кредиту №11112326000 від 30 січня 2007 року, а отже відсутня необхідність в обмеженні позивача вільно розпоряджатися своєю власністю. Інформацією Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04 грудня 2025 року підтверджується, що згідно даних з Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі станом на 02 грудня 2025 року не перебувають виконавчі провадження за якими боржником є [PERSON] . Інформацією з Єдиного реєстру боржників підтверджується, що дані про боржника - [PERSON] в даному реєстрі відсутні. На даний час на належне позивачу майно та грошові кошти безпідставно накладено арешт, чим порушені його майнові права щодо розпорядження власністю. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття5 ЦПК України). У відповідності до ч.ч.1-3ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статі 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності позивачів є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст.\~47\~Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41\~Конституції України наголошує,\~що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 30\~ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями 316-320,321,328\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393\~ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 4ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього\~Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позовні вимоги позивача про скасування арешту з усього майна та грошових коштів, що належать йому є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача про виключення записів про обтяження із Реєстру обтяжень рухомого майна та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що йому належать, суд вважає в задоволенні цієї вимоги слід відмовити, оскільки згідно з пунктом 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мінюст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до статей 43, 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та пункту 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є судове рішення або заява обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Відповідно до пункту 25 цього Порядку реєстратор вносить до Реєстру відомості про припинення обтяження в день прийняття заяви. Оскільки судовим рішення скасовано арешт з усього майна позивача, саме це рішення суду і є підставою для внесення державним реєстратором записів про припинення обтяження у відповідних реєстрах. Оскільки позивач не просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі, то останні слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed