Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та прохає стягнути з нього заборгованість за договором позики від 20 червня 2023 року в розмірі 25 000 грн 00 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20 червня 2023 року він надав [PERSON] за договором позики у борг кошти в розмірі 25 000 грн 00 коп, про що відповідач власноруч написав йому розписку. В свою чергу відповідач брав на себе зобов`язання повернути борг в строк до 14 листопада 2024 року. Однак станом на час звернення до суду сума боргу в розмірі 25 000 грн 00 коп, [PERSON] повернута не була. Тому він змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2025 року провадження у справі було відкрито, визначено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження та справу призначено до розгляду на 11 грудня 2025 року на 09 год 00 хв (а.с. 17). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі позивача, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує (а.с. 24). Представник позивача [PERSON] адвокат Буток К.О. також надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також зазначив, що позов [PERSON] підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 31). Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 23), заяв про розгляд справи без його участі до суду на находило. Відзив на позовну заяву відповідачем [PERSON] наданий не був. Суд, дослідивши надані докази, приходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Статтею ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 10.08.2022 у справі № 504/369/18. У постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц суд вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19 зроблено також висновок про те, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. Зміст наданої позивачем розписки, де словосполучення «взяв в борг грошові кошти» вжито з використанням дієслова «позичив» у минулому часі, підтверджує факт, що написанню [PERSON] розписки передувало отримання ним від [PERSON] грошових коштів у сумі 25 000 грн 00 коп. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики та [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в розмірі 25 000 грн 00 коп на строк до 14 листопада 2024 року (а.с. 26). Надана відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] розписка містила умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в строк до 14 листопада 2024 року, а також містила підпис [PERSON] . Договір позики [PERSON] відповідно до ст. 1051 ЦК України оспорений не був. За договором позики строк повернення [PERSON] коштів був встановлений до 14 листопада 2024 року (а.с. 26). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частинами 1-3 ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оригінал розписки [PERSON] про отримання у борг грошових коштів сумі 25 000 грн 00 коп із зобов`язанням повернути їх в строк до 14 листопада 2024 року наданий суду позивачем [PERSON] (а.с. 26), що свідчить про невиконання позичальником [PERSON] умов договору позики від 20 червня 2023 року. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 квітня 2012 року № 6-24цс12. Відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 20 червня 2023 року перед [PERSON] . Позивач [PERSON] прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 червня 2023 року в гривнях України. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 25 000 грн 00 коп. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 211 грн 20 коп (а.с. 3). Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то у ч. ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України йдеться про те, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З наведеного слідує, що на підтвердження понесених витратна професійну правничу допомогу та їх відшкодування сторонам необхідно надати суду наступні докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку(квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу. Так, у вказаній постанові зазначено, що на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 756/15736/18. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (висновки постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 826/856/18). Відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та (або) порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. Таким чином, для документального доведення понесених стороною витрати на правничу допомогу необхідно надати: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19). Москалець О.М. прохає стягнути з відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн 00 коп. На підтвердження витрат, понесених позивачем за надання адвокатом Буток К.О. професійної правничої допомоги суду надані: розрахунок витрат на правничу (правову) допомогу (а.с. 27), рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару (а.с.28), ордер про надання правничої допомоги № 1070777 від 09 жовтня 2025 року (а.с. 29); свідоцтво про право на заняття адвокатом Буток К.О. адвокатською діяльністю серії СМ № 000813 від 05 лютого 2025 року (а.с. 30). В той же час позивачем [PERSON] не наданий договір про надання правничої допомоги, укладений між ним та адвокатом Буток К.О., а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, а наданий позивачем розрахунок витрат на правничу (правову) допомогу не підписаний адвокатом Буток К.О. За таких обставин, враховуючи той факт, що фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу не підтвердженні належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що правові для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Outcome: approved