Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

02.04.2025 позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним - [PERSON] та ДП Дрогобицьке лісове господарство, з врахуванням вимог ст. 206 ЦК України, було укладено усну домовленість про відпуск йому лісопродукції за попередньою оплатою. Він вносив кошти наступними транзакціями (а.с. 8-10): 30 вересня 2019 р. - 49 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру №1818; 30 вересня 2019 р. - 149 500,00 грн. згідно квитанції № 90780 через АТ АКБ «Львів»; 30 вересня 2019 р. - 149 000,00 грн. згідно квитанції №6 через Філії - Львівське обласне управління ПАТ "Державний ощадний банк України" АТ АКТ «Львів»; 22 листопада 2019 р. - 300 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 2279; 29 листопада 2019 р. - 320 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 2425; 26 березня 2020 р. - 191 800,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 653. Зазначає, що до осені 2020 р. відповідач належним способом виконував свої зобов`язання. Проте, з вказаного строку постачання лісопродукції, не дивлячись на попередню оплату, припинилось. У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» про стягнення заборгованості. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено. 31 липня 2024 р. постановою Верховного Суду касаційна скарга позивача залишена без задоволення, а рішення судів першої та другої інстанцій залишені без змін. Звертає увагу, що відмовляючи в задоволенні позову, суд касаційної інстанції в своїй постанові зазначив: Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору, Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягай, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] , виходили з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами внесення ним попередньої оплати саме за лісопродукцію на вказану в позові суму (356 751,00 грн.), а також, що відповідач порушив умови усної домовленості щодо реалізації такого товару. Надані ним квитанції та наряди на прізвища інших осіб не стосуються предмету цього спору. При цьому судами враховано, що будь-які інші додаткові договори та акти приймання-передачі між сторонами не укладалися. Суди вірно вказали, що істотні умови договору не визначено, а саме кількість, вид, ціна товару тощо. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, суди правильно відмовили в задоволенні позову [PERSON] . Просить суд стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємство Ліси України, безпідставно набуте майно, а саме, грошові кошти з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних в сумі 444 265,43 (чотириста сорок чотири тисячі двісті шістдесят п`ять гривень 43 коп.), та судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025 передана для розгляду судді Курус Р.І. 03.04.2025 суддею отримано відповідь №1260202 на запит з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо зазначеної третьої особи, проте, в реєстрі відомості про Філія "Дрогобицьке лісове господарство" ДП "Ліси України" відсутні. Згідно відповіді №1259599 від 03.04.2025 на запит з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача ДСГП "Ліси України", Філія "Дрогобицьке лісове господарство" ДП "Ліси України" в реєстрі не зареєстрована. Ухвалою від 03.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків п`ять днів з дня отримання копії ухвали, які позивачем усунуто 12.04.2025, зокрема, щодо третьої особи. Ухвалою судді від 14.04.2025 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. 02.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Посилається на те, Постановою Національного Банку України від 29.12.2017р. № 148 затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, відповідно до п.1 якого (в редакції діючій на час існування спірних правовідносин) це Положення розроблено відповідно до Закону України "Про Національний банк України" і визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи - підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами. П. 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Відповідно до п. 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим. Таким чином, відповідно до вищенаведених вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не допускаються розрахунки готівкою між фізичною особою та суб`єктом господарювання на суму більше 50 000 гривень протягом 1 дня. Відтак, квитанції до прибуткового касового ордеру №2425 від 29.11.2019 і №653 від 26.03.2020 є недопустимими доказами і не можуть братись до уваги судом. Крім того, звертають увагу суду на те, що на квитанції до прибуткового касового ордеру №2425 від 29.11.2019 відсутній підпис головного бухгалтера Шепіди О.Р. Також вважають за доцільне повідомити, що у зв`язку із неотриманням коштів від [PERSON] та інших фізичних осіб, на ім`я яких ДП «Дрогобицьке лісове господарство» видавались квитанції до прибуткового касового ордеру, ТУ ДБР, розташованим у м. Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62022140110000047 від 16.06.2022р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України по факту вчинення колишнім керівником ДП «Дрогобицьке лісове господарство» [PERSON] незаконних дій внаслідок зловживання своїм службовим становищем щодо фіктивного укладання договорів поворотної фінансової допомоги з рядом осіб, серед яких і [PERSON] . Зазначене підтверджується копією листа ТУ ДБР, розташованим у м. Львові «Про результати розгляду звернення». Щодо позовних вимог про стягнення 65 385,57 грн. інфляційних втрат та 22 128,86 гри. 3% річних то відповідач заперечує проти зазначених позовних вимог, оскільки вони є похідними від позовних вимог про стягнення з відповідача 356 751,00 грн. безпідставно збережених коштів, заперечення проти яких викладені вище в даному відзиві, а також відповідач вважає, що такі позовні вимог не підлягають задоволенню і з наступних підстав. Так, правовою підставою для стягнення з боржника інфляційних нарахувань та 3% річних є ст.625 ЦК України, яка називається «відповідальність за порушення грошового зобов`язання». Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач нараховує інфляційні втрати і 3% річних на безпідставно набуті грошові кошти - 356 751,00 грн. з першого дня сплати ним ДП «Дрогобицьке лісове господарство» зазначених коштів, тобто з 29.11.2019 на суму 164 951,00 грн. і з 26.03.2020 на суму 191 800 грн. Однак, зважаючи на те, що сам позивач зазначає, що відповідні кошти ним сплачувались відповідачу як попередня оплата за лісопродукцію, строк поставки якої не був погоджений сторонами і позивачем не пред`являлись до 10.11.2020 жодні вимоги про поставку лісопродукції чи повернення коштів, відповідно відповідач не мав підстав повертати такі кошти чи вважати їх безпідставно сплаченими, оскільки сам позивач вказав підставу їх оплати. Лише 10.11.2020 позивач звернувся на адресу ДП «Дрогобицьке лісове господарство» із заявою виписати йому лісопродукцію на суму 356 751,92 грн., а в грудні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Дрогобицьке лісове господарство» грошових коштів за непоставлену лісопродукцію (справа №442/7540/22). Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.05.2023 у справі №442/7540/22, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 та Верховного Суду від 31.07.2024, було відмовлено в позові [PERSON] до ДП «Дрогобицьке лісове господарство» про стягнення 356 751 грн. неотовареної попередньої плати 155 326,53 грн. інфляційних втрат, 29 768,39 3% річних, 213 821,29 грн. пені. Таким чином, зважаючи на те, що грошові кошти, які просить стягнути позивач як безпідставно збережені, сам позивач визначив як оплата за лісопродукцію, строк поставки якої не був передбачений, та з вимогою чи претензією про повернення коштів позивач не звертався, а звернувся лише 10.11.2020р. із заявою про поставку лісопродукції на суму 356 751 грн., вважають, що в даному випадку відсутні правові підстави нараховувати 3% річних та інфляційні втрати з дня сплати коштів позивачем, оскільки з такого часу у відповідача ще не було обов`язку повертати відповідні грошові кошти позивачу. Зазначає, що в обґрунтування своїх позовних вимог в даній справі позивач посилається на квитанції до прибуткових касових ордерів №1818 від 30.09.2019 на суму 49 000 грн., №2279 від 22.11.2019 на суму 300 000 грн., №2425 від 29.11.2019 на суму 320 000 грн., №653 від 26.03.2020 на суму 191 800 грн., не зазначаючи при цьому відомостей щодо наявності в нього оригіналів таких документів. Таким чином, просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 05.06.2025 задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції за її участі. 10.06.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів з АТ "Державний ощадний банк". 15.07.2025 представником позивача подано клопотання щодо повернення справи до підготовчого судового засідання та витребування інформації з АТ АКБ "Львів". 29.07.2025 розгляд справи було відкладено на 19.08.2025 у зв`язку з клопотанням відповідача. 18.08.2025 надійшла відповідь з АТ "Державний ощадний банк" щодо витребуваної судом інформації. 19.08.2025 представник позивача підтримує подане клопотання щодо повернення справи до підготовчого судового засідання та витребування інформації з АТ АКБ "Львів" на підтвердження отримання відповідачем коштів від позивача, представник відповідача з приводу його задоволення не заперечує. Протокольною ухвалою від 19.08.2025 вказане клопотання задоволено частково, відмовлено в поверненні до стадії підготовчого судового засідання, за безпідставністю. Ухвалою від 19.08.2025 задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів з АТ АКБ "Львів", в судовому засіданні оголошено перерву до 18.09.2025. 18.09.2025, 16.10.2025 розгляд справи не здійснювався з технічних причин, 17.11.2025 розгляд справи відкладено у зв`язку з клопотанням представника відповідача на 02.12.2025. 02.12.2025 розгляд справи здійснювався, проте, з технічних причин (несправність системи ВКЗ) оголошено перерву на 09.12.2025. 09.12.2025 справа слухалась, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого призначено на 11.12.2025. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з огляду на його підставність. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс 18). В обґрунтування даного позову позивач посилається на те, що ним були сплачені кошти відповідачу ДП "Дрогобицький лісгосп" як оплата за лісопродукцію: 30 вересня 2019 року - 49 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру №1818; 30 вересня 2019 року - 149 500,00 грн. згідно квитанції № 90780 через АТ АКБ «Львів»; 30 вересня 2019 року - 149 000,00 грн. згідно квитанції №6 через Філії - Львівське обласне управління ПАТ "Державний ощадний банк України" АТ АКТ «Львів»; 22 листопада 2019 року - 300 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 2279; 29 листопада 2019 року - 320 000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 2425; 26 березня 2020 року - 191 800,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 653. Як на підставу даного позову позивач посилається на те, що до осені 2020 відповідач належним способом виконував свої зобов`язання, проте, з вказаного строку відпуск лісопродукції, не дивлячись на попередню оплату, припинився. Перевіряючи зазначені доводи позивача, суд виходить з того, що Постановою Національного Банку України від 29.12.2017 № 148 затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, відповідно до п.1 якого (в редакції діючій на час існування спірних правовідносин) це Положення розроблено відповідно до Закону України "Про Національний банк України" і визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи - підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами. П. 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні передбачено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Відповідно до п. 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим. Таким чином, відповідно до вищенаведених вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не допускаються розрахунки готівкою між фізичною особою та суб`єктом господарювання на суму більше 50 000 гривень протягом 1 дня. Відтак, слушними є доводи представника відповідача про те, що квитанції до прибуткового касового ордеру №2425 від 29.11.2019 і №653 від 26.03.2020 є недопустимими доказами і не можуть братись до уваги судом. Крім того, на квитанції до прибуткового касового ордеру №2425 від 29.11.2019 відсутній підпис головного бухгалтера Шепіди О.Р. Поряд з цим, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.05.2023 у справі №442/7540/22, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного суду від 05.12.2023р. та Верховного Суду від 31.07.2024, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство», Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення заборгованості за користування чужими грошима з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені. Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали/ участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Таким чином, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.05.2023 у справі №442/7540/22, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного суду від 05.12.2023р. та Верховного Суду від 31.07.2024, встановлено, а відтак, доказуванню не підлягає, що позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами внесення ним попередньої оплати саме за лісопродукцію на вказану в позові суму (356 751,00 грн), а також, що відповідач порушив умови усної домовленості щодо реалізації такого товару, що будь-які інші додаткові договори та акти приймання-передачі між сторонами не укладалися, що істотні умови договору не було визначено, а саме кількість, вид, ціна товару тощо. Разом з тим, не підлягає доказуванню і встановлена судом обставина, що зважаючи на здійснення позивачем відповідної оплати та у зв`язку із не представленням нарядів на право відпуску лісопродукції на суму позову, вказане може свідчити лише про те, що таку ним було отримано. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на норми ст. 1212 ЦК України, та вказуючи на неотримання лісопродукції згідно сплачених ним коштів, просить стягнути з відповідача безпідставно набуте майно на суму 356751,00 грн, суму інфляційних втрат та 3% річних. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. У своїй заяві від 10.11.2020 (а.с. 58) позивач просив виписати йому на суму заборгованості 356751,92 грн. за лісопродукцію дерева твердої породи 80м3 самовивозом та пиломатеріали 30м3. В той же час, як встановлено в судовому засіданні, із заявами до відповідача з приводу повернення коштів позивач не звертався. Як зазначено вище, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.05.2023 у справі №442/7540/22, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 та Верховного Суду від 31.07.2024, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланнями (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111059618, https://reyestr.court.gov.ua/Review/116146543, https://reyestr.court.gov.ua/Review/120740421)\~встановлено,\~а відтак,\~доказуванню не\~підлягає,\~що позивачем не було належних та достатніх доказів внесення ним саме попередньої оплати за лісопродукцію на вказану в позові суму; укладення письмового договору купівлі-продажу лісопродукції, його істотні умови, а також доказів на підтвердження порушення відповідачем обов`язку щодо передачі товару, який був оплачений; відмови відповідача від здійснення своїх обов`язків; як і не було надано доказів на підтвердження добросовісності поведінки покупця для встановлення належного виконання позивачем свого кореспондуючого обов`язку щодо прийняття товару. Крім цього, зазначеними рішеннями встановлено, що позивач не довів того факту, що відповідач порушив умови усної домовленості між сторонами щодо реалізації товару і що такий не був отриманий позивачем. Отже,\~зазначеними рішеннями\~хоч і\~було встановлено\~відсутність письмового\~договору між\~сторонами,\~проте,\~встановлено наявність\~між ними\~усної домовленості\~щодо реалізації\~лісопродукції,зважаючи на здійснення позивачем відповідної оплати, проте, як встановлено судом, жодних нарядів на право відпуску лісопродукції на суму позову позивачем не було представлено, що, на переконання суду, могло свідчити лише про те, що таку ним було отримано. Разом з тим, в даній справі та під час розгляду справи №442/7540/22, представник позивача зазначав, що лісопродукція позивачем не була отримана в загальному розмірі 356751,00 грн., частково на підставі оплати 29 листопада 2019 року на суму 320000,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 2425 та згідно оплати від 26 березня 2020 року на суму 191 800,00 грн. згідно прибуткового касового ордеру № 653. Однак, відповідно до витребуваної судом, за клопотанням позивача, інформації, у філії-Львівському обласному управлінні АТ "Ощадбанк" Маршалком С.С. було здійснено лише одну операцію на суму 149 000,00 грн., про що клієнт отримав квитанцію на руки, надати таку квитанцію неможливо, оскільки такі не зберігаються в установі, а.с. 99, а відповідно до відповіді АТ "АКБ "Банк Львів", [PERSON] вніс 30.09.2019 в касу ДСГП "Ліси України" 149500 грн., як оплату за лісо продукцію, а.с. 112, 114. Отже, належні докази щодо отримання відповідачем коштів від позивача згідно прибуткового касового ордеру № 2425 та згідно прибуткового касового ордеру № 653 відсутні. Крім цього, перевіряючи доводи позивача щодо безпідставності набуття майна відповідачем, зазначені у позові, суд виходить з того, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовчу діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 20024 року № 15-рп/2004). Тлумачення як статті 3 ЦК України, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого2022 року у справі № 209/3085/20). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)). За наведених вище підстав, враховуючи, що позивач [PERSON] , в особі представника, у своїх заявах під час розгляду цивільної справи №442/7540/22 посилався на внесення ним саме попередньої оплати за лісопродукцію, а в даній цивільній справі, всупереч своєї попередньої поведінки та заяв щодо підстав внесення ним коштів відповідачу, наполягає на безпідставне отримання грошових коштів відповідачем, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, оскільки в задоволенні позову в частині стягнення безпідставно набутого майна відмовлено, а відтак, не підлягають до задоволення і позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а тому понесені позивачем витрати (по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу) відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed