Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

11.10.2024,\~ адвокат Губко Владислав\~Валентинович, \~що діє\~ в інтересах\~ [PERSON] , звернувся\~в суд\~з позовною\~заявою до [PERSON] про поділ спільного майна. Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка [PERSON] , з відповідачем [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1995, що засвідчено свідоцтвом про укладення шлюбу бланк серії [NUMBER] від 28.10.1995 про що зроблено актовий запис №120. Рішенням районного суду в Празі 5 (Чеської Республіки) від 23.06.2023 №18 С 119/2023, шлюб між ними було розірвано (рішення набуло законної сили 23.07.2023). За час перебування у шлюбі народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження бланк [NUMBER] від 23.07.1996 та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.12.2009. Стверджує, що після розірвання шлюбу діти проживають з матір`ю. Зазначає, що у період шлюбу подружжям був збудований житловий будинок загальною площею 95,88 кв.м., та житловою площею 25,24 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстровано 16.01.2018) та набуто у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0.0395 га, кадастровий номер: 2123610100:25:001:0013 (дата державної реєстрації - 23.12.2010), місце розташування: [ADDRESS] . Наявність вищезазначеного нерухомого майна засвідчено наступними документами: інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391923480 від 21.08.2024; витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-9946869652024 від 26.08.2024. Зазначає, що у документах власником нерухомого майна вказано колишнього чоловіка позивачки [PERSON] . Однак, насправді вищезазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено вище у шлюбі позивачки з відповідачем народилася діти: донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час повнолітня і син [PERSON] , [INFO] . Після розлучення неповнолітній син проживає разом з позивачкою, що засвідчено рішенням районного суду в Празі 5 від 12.05.2023 за №50 N0 6090/2023-108, яке набуло законної сили 23.05.2023, та згідно якого син перебуває під опікою матері. Цим же рішенням суду, відповідача, зобов`язано сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , у розмірі 15000 чеських крон, щомісячно, та зафіксовано борг відповідача по сплаті аліментів за період з 01.12.2022 по 30.04.2023 у розмірі 75000 чеських крон. Враховуючи наведені положення Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, рішення суду Чеської Республіки про опіку матері над неповнолітньою дитиною та стягнення аліментів є законним і легітимним та визнається на території України. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з моменту винесення рішення суду і до цього часу не сплатив жодних коштів. Внаслідок цього утворилася заборгованість по сплаті аліментів за період з 01.12.2022 по 30.04.2023, у розмірі 75000 чеських крон, а також несплачені поточні аліменти у розмірі 15000 чеських крон щомісяця, з 01.07.2023 по 07.10.2024. Цей факт засвідчений Повідомленням про початок виконавчого провадження виданий судовим виконавцем Виконавчого уряду Брно Катеріною Скоупа №166 ЕХ 561/23-12, а також листом судового виконавця (судового екзекутора) Виконавчого (екзекуторського) уряду Брно Катеріни Скоупа №166 ЕХ 561/23-125 від 07.10.2024. Таким чином, має місце обставина, що має істотне значення, передбачена частиною 2 статті 70 Сімейного кодексу України, а саме - відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся і продовжує ухилятися від участі в утриманні дитини. Крім того, до обставин, що мають істотне значення, які передбачені ч.2 ст.70 СК України, можна віднести те, що відповідачка була вимушена в грудні 2022 року, з неповнолітнім сином, виселитися з домашньої оселі з причини багаторазового домашнього насильства, (засвідчено Рішенням районного суду в Празі 5 (Чеська Республіка) від 23.06.2023 №18 С 119/2023) та Рішенням районного суду в Празі 5 від 12.05.2023 за №50 N06090/2023-108. Стверджує, що відповідачка неодноразово зазнавала домашнього насильства. Вона неодноразово викликала поліцію на чоловіка у зв`язку з домашнім насильством. Так зокрема, 05.03.2022, о 17 годині 30 хвилин, за місцем проживання сторін було викликано поліцію Чеської Республіки, оскільки чоловік напав на дружину і побив її. Через систематичне домашнє насильство, позивачка, змушена була відвідувати кризовий центр та перебувати на зв`язку з інтервенційним центром, (що засвідчено Рішенням районного суду в Празі 5 (Чеська Республіка) від 23.06.2023, №18 С 119/2023). Так, відповідач надмірно вживає алкоголь, (засвідчено Рішенням районного суду в Празі 5 (Чеська Республіка) від 23.06.2023 №18 С 119/2023). Внаслідок цього, під час проживання сім`єю він витрачав кошти на алкоголь, а не на користь сім`ї, чим поставив сім`ю у скрутне становище. Зазначає, що неповнолітній син позивачки потребує особливої турботи та догляду. Оскільки, позивачка повинна доглядати за дитиною та була змушена значно обмежити свої трудові зусилля і тепер вона має лише неповний робочий час. (засвідчено Рішенням районного суду в Празі 5 від 12.05.2023, №50 N0 6090/2023-108). Зазначає, що у сина позивачки серйозні проблеми зі здоров`ям, у нього діагностовано псоріаз (гістологічно перевірений), що засвідчено Амбулаторним висновком Університетської лікарні Буловка від 29.05.2024, (додається). Згідно Висновку: «14-річний пацієнт із важким псоріазом на біологічній терапії біоподібними адалімумабенами з 13.03.2023. Пацієнт все ще має дуже дискретні симптоми в області гомілки, зараз у ремісії». Крім того, у сина позивачки діагностовано атиповий аутизм, синдром дефіциту уваги з гіперактивністю, що засвідчено Звітом для потреб атестаційної комісії складеним Спеціальним педагогічним центром ВЕРТІКАЛА (м. Прага) від 12.10.2022. Згідно Висновку даного Звіту: «у хлопчика діагностовано первазивне порушення розвитку, гіперактивність та синдром дефіциту уваги, психічний рівень знижений. Цей діагноз призводить до серйозних труднощів у сфері спілкування (як експресивного, так і рецептивного, соціальної взаємодії (погіршення соціального контакту з однолітками, труднощі в розумінні соціальних ситуацій, часу) та уяви обмеження, зчеплення інтересів, стереотипна діяльність). Пацієнт залежний від допомоги іншої фізичної особи, потреба у підвищеному рівні допомоги». У зв`язку з важкими хворобами дитина потребує на регулярній основі медичного обстеження та лікування, яке забезпечує позивачка, яка через необхідність постійної опіки над дитиною з особливими потребами, не може повноцінно працювати. У свою чергу, це зумовлює значні витрати на діагностику, лікування, придбання ліків і медикаментів. Ці витрати також лягли повністю на плечі позивачки, оскільки відповідач участі у витратах, пов`язаних з хворобами дитини, не бере. Стверджує, що і сама позивачка знаходиться у важкому стані. Вона хворіє на численні важкі захворювання: у неї діагностовано хронічна тромбоембологічна хвороба, артеріальна гіпертензія нижніх кінцівок, D173 lipomai новоутворення шкіри та підшкірної клітковини інших і без уточнення локалізації та інші захворювання, що засвідчено випискою про госпіталізацію з 06.03.2023 по 10.03.2023, Загальної Університетської лікарні в Празі та висновком амбулаторного огляду від 05.06.2024, Факультетської лікарні в Мотолі (Прага 5) (додаються). Таким чином, мають місце обставини, що мають істотне значення, передбачені частиною 2 статті 70 Сімейного кодексу України: а саме: відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилився від участі в утриманні дитини (дітей), витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї. Крім того, мають місце обставини, передбачені частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу, а саме: з позивачкою проживає неповнолітня дитина, а від відповідача вона не одержує аліменти, достатні для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини. Оскільки, відповідач взагалі не сплачує аліменти на користь неповнолітньої дитини, він не забезпечує фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, тобто не бере участі у забезпеченні всім необхідним для нормального розвитку дитини, не забезпечує навіть базових потреб дитини у харчуванні, проживанні, купівлі одягу, тощо. Вказані витрати здійснюються за рахунок позивачки, так як відповідач не бере жодної участі в утриманні дитини, а потреби дитини необхідно задовільняти. З урахуванням істотних обставин, зокрема, інтересів неповнолітньої дитини, її проживання з позивачкою, одноосібне виховання нею дитини, потребу дитини в постійному догляді, неотримання аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, позивачка вважає за необхідне просити відступити від презумпції рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя, визнавши за позивачкою право власності на 2/3 нерухомого майна, яке є предметом спору: житлового будинку загальною площею 95,88 кв.м., за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0.0395 га, кадастровий номер: 2123610100:25:001:0013. Представник позивачки стверджує, що після розлучення, позивачка з відповідачем, дійти згоди щодо добровільного розподілу спільного майна, не змогли. Враховуючи вищенаведені обставини, просить позов задовольнити. Здійснити поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а саме: житлового будинку загальною площею 95,88 кв.м., житловою площею 25,24 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1465380521236, дата державної реєстрації: 16.01.2018, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0.0395 га, дата державної реєстрації - 23.12.2010, кадастровий номер земельної ділянки: 2123610100:25:001:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , право власності на 2/3 (дві треті) частини житлового будинку загальною площею 95,88 кв.м., житловою площею 25,24 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1465380521236, дата державної реєстрації: 16.01.2018, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , право власності на 2/3 (дві треті) частини земельної ділянки загальною площею 0.0395 га, дата державної реєстрації: 23.12.2010, кадастровий номер земельної ділянки: 2123610100:25:001:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] судові витрати по справі у розмірі 5406,39 (п`ять тисяч чотириста шість) гривень 39 копійок. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Тулика І.І. від 14.10.2024 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13.11.2024. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №6 від 13 лютого 2025 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/3659/24. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Рахівського районного суду, Закарпатської області Марусяк М.О. для прийняття до провадження. 14.02.2025, ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.М., прийнято до свого провадження цивільну справу №305/3659/24, провадження по справі №2/305/114/25 за позовом позовом [PERSON] , в особі представника [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 17 березня 2025 року. 13.03.2025, представник позивачки, адвокат Губко В.В., подав через канцелярію суду клопотання про долучення доказів, а саме: вироку Окружного суду Праги 5 від 11.10.2024, (що набрав законної сили 11.12.2024), яким встановлено факт ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини-сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 15.04.2025, було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначити зазначену цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 08.05.2025, представник відповідача [PERSON] , адвокат Поштак Ю.С., подала через канцелярію суду заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи у зв`язку з укладенням договору з [PERSON] про надання правової допомоги. Від сторони відповідача, жодних заяв чи клопотань, а також письмових пояснень щодо позову чи заперечень на позовну заяву до суду не надходило. Позивачка [PERSON] , у судове засідання, не з`явилася, була належним чином повідомленою про розгляд справи. Поряд з цим, представник позивачки, адвокат Губко В.В., 11.12.2025 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Зазначає, що відповідач ухиляється від сплати аліментів про що є вирок суду. У сина позивачки є серйозні проблеми зі здоров`ям, псоріаз та аутизм, окрім цього, позивачка сама дуже хворіє. Щодо тверджень представника відповідача, що рішення іноземних судів не пройшли процедуру легалізації в Україні, вважає такі безпідставними, оскільки відповідно до договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу (договір ратифіковано Законом №2927-ІІІ від 10.02.2002) перекладені документи засвідчені підписом та печаткою мають однакову доказову силу та не потребують додаткового проходження легалізації. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання, жодного разу, не з`явився. Водночас, його представник , адвокат Поштак Ю.С., 11.12.2025, у судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася. Зазначила, що так, дійсно, спірний будинок і земельна ділянка були набуті під час шлюбу та побудовані на земельній ділянці землекористувачами якої були батьки відповідача. Будинок будувався поетапно з використанням матеріалів придбаних відповідачем за власні кошти. Позивачка не довела, що внесла свій внесок у створення чи придбання спірного майна, тому підстав для відступу від рівності часток немає. Позивачка посилається на рішення іноземного суду про стягнення аліментів, однак таке не проходило процедуру визнання в Україні, тому не може бути безпосередньо виконане на території України без окремого рішення Українського суду. Зазначає, що доходи, які отримує відповідач не дозволяють йому сплачувати аліменти у визначеному розмірі 15000 чеських крон. Твердження про ухилення від утримання дитини є безпідставними та спрямованими на створення обставин з метою збільшення частки у майні. Враховуючи наведене просила визнати рішення іноземних судів неналежними доказами, оскільки такі не пройшли процедуру легалізації в Україні. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [PERSON] з відповідачем [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1995, що засвідчено свідоцтвом про укладення шлюбу бланк серії [NUMBER] від 28.10.1995 про що зроблено актовий запис №120. Як вбачається з рішення районного суду в Празі 5 (Чеської Республіки) від 23.06.2023 №18 С 119/2023, шлюб між сторонами було розірвано (рішення набуло законної сили 23.07.2023). За час перебування у шлюбі в сторін народилися діти - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження бланк [NUMBER] від 23.07.1996, яка на даний час є повнолітньою та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.12.2009. У період\~шлюбу подружжям\~був збудований\~житловий будинокзагальною площею 95,88 кв.м., та житловою площею 25,24 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстровано 16.01.2018) та набуто у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0.0395 га, кадастровий номер: 2123610100:25:001:0013 (дата державної реєстрації - 23.12.2010), місце розташування: [ADDRESS] . Як вбачається з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №391923480 від 21.08.2024, власником житлового будинокузагальною площею 95,88 кв.м., з житловою площею 25,24 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , вказано колишнього чоловіка позивачки [PERSON] . Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-9946869652024 від 26.08.2024, земельна ділянка з кадастровим номером 2123610100:25:001:0013 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0395 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу по справі на підставі рішення органу місцевого самоврядування Рахівської міської ради 23.09.2010 64 сесія 5 скликання №1004 від 23.12.2010 ЯЛ №238921. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, від 04.07.2024, вартість житлового будинку загальною площею 95,88 кв.м., з житловою площею 25,24 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , складає 383398,64 гривень. Оціночна вартість поліпшень складає 330838,32 гривень. Вартість земельної ділянки з кадастровим номером 2123610100:25:001:0013 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0395 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , складає гривень. Так, відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Згідно з ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.ст.177, 178, 179, ст.181 ч.1, ст.182 ч.ч. 1, 2, 4, ст.331 ч.2 ЦК України, право власності на новостворений житловий будинок виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (на нерухому річ) забезпечує його оборотоздатність у цивільному обороті. Як на час перебування сторін у шлюбі, так і на час припинення шлюбу та на час державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 95,88 кв.м., з житловою площею 25,24 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , закон установлював правила, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо не погоджено інше; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (доходу); розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.ст.4, 86, 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст.2, 16 Закону України «Про власність», ст.22, 28, 29 КШС України, ст.ст.11, ст.368 ч.3, ст.ст.369, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України). Житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , був побудований, введений в експлуатацію та зареєстроване прово власності на відповідача під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі і як такий, відповідно до прямої вказівки закону охоплюється поняттям спільної сумісної власності подружжя в разі оформлення відповідних прав на нього, із презумпцією рівності часток кожного з подружжя (колишнього подружжя) у праві власності, на що реєстрація права власності на будинок за одним із подружжя (колишнього подружжя) [PERSON] , не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття сторонами права власності на це майно, відмови [PERSON] від свого права тощо. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] , адвокат Поштак Ю.С. не спростовувала жодним чином належність спірного житлового будинку та земельної ділянки до спільної сумісної власності колишнього подружжя. Жодних обставин, які би перешкоджали визнати будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю, не існує. Окрім цього, право поділити майно незалежно від розлучення прямо передбачене статтею 69 Сімейного кодексу України. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1995 року по 23 червня 2023 року. Таким чином, житловий будинок, загальною площею 95,88 кв.м., з житловою площею 25,24 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , був побудований та зареєстровано право власності на нього під час перебування сторін у шлюбі, а також відповідачем набуто у власність земельну ділянку загальною плащею 0,0395 га з кадастровим номером 2123610100:25:001:0013, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому відповідно вказаний будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно вимог частини 1\~статті 120 ЗК України\~(в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як зазначено в частині 1\~статті 377 ЦК України\~(в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Дана правова позиція додатково викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, постановах Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі № 693/568/13-ц, від 30.01.2019 року у справі №382/2454/15-ц, від 20.09.2021 року у справі № 307/2235/20. З урахуванням зазначеного, оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя, тому до позивачки [PERSON] , перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок. З наведених підстав правильними є висновок про те, що спірна земельна ділянка за наведених обставин належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям по 1/2 частці за кожним. При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями\~статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial