Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

05.06.2025р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно: житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 55,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що в [INFO] помер її чоловік [PERSON] . За життя чоловік був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . Власником даного домоволодіння була мати чоловіка - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті в управління та володіння спадковим майном вступив [PERSON] , але спадщину не оформив. Після смерті чоловіка, спадкове майно перейшло в управління до позивачки. Іншими потенційними спадкоємцями майна [PERSON] є також їхні спільні діти - відповідачі по справі. Однак, [PERSON] та [PERSON] в управління спадковим майном не вступали та на частку в спадщині не претендують. [PERSON] також зазначає, що з метою оформлення спадщини після чоловіка, вона звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу. Проте, дослідивши надані нею документи, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкове нерухоме майно не було зареєстровано. Таким чином, посилаючись на відсутність можливості оформити спадкове майно в нотаріальній конторі, позивач просила захистити її майнові права в судовому порядку в обраний нею спосіб. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Відзив на позовну заяву до суду не надходив. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, 29.07.2025р. подали до суду письмові заяви в яких зазначили, що позовні вимоги ними визнаються в повному обсязі та проти їхнього задоволення вони не заперечують. На частку в спадковому майні, яке залищилось після смерті їхнього батька - [PERSON] , не претендують та згідні на визнання права власності на домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS] за їхньою матір`ю - [PERSON] . Справу просили розглянути за їхньої відсутності. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позицію сторін щодо заявленого спору, давши оцінку доводам позивача та представленим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В постанові від 25 травня 2022 року по справі № 675/2136/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Таким чином, суд зауважує, що повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі своє підтвердження в повному обсязі не знайшли. Так, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду позивач просила захистити її майнові права на нерухоме майно шляхом визнання за нею права власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Однією з підстав набуття права власності є спадкування, під яким розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). З виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що в [ADDRESS] знаходиться домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ «А», загальною площею 55,2 кв.м., житловою - 21,9 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. В, Г, Д, З, вбиральні літ «Ж», криниці №1 та огорожі №2-3. Згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на вказане майно не зареєстроване. Відомості з інвентаризаційних матеріалів щодо об`єктів нерухомості, розташованих в [ADDRESS] , повністю узгоджуються з даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Рік будівництва житлового будинку та інших господарських споруд вказано 1970 р. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] в с. Черемхів, Коломийського району, Івано-Франківської області. Його матір`ю зазначена [PERSON] . Відомості про батька в свідоцтва про народження не вказані. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] 28.06.1975 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , актовий запис № 7, складений Черемхівською сільською радою. Прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що внаслідок реєстрації 02.08.1997р. Черемхівською сільською радою шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 7, прізвище відповідачки було змінено на « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 10. В довідці № 50 виданій Черемхівським старостинським округом Коршівської сільської ради від 16.04.2025р., вказано, що померлій [PERSON] належала частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] в господарстві за вказаною адресою були зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] та онука - [PERSON] , [INFO] . Заповіт від імені [PERSON] в Черемхівській сільській раді не посвідчувався. З дня смерті [PERSON] в управління спадковим майном вступив син [PERSON] , який проживав у спадковому будинку, обробляв присадибну земельну ділянку. В пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , а тому застосуванню підлягають положення ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. В частині 1 ст. 529 ЦК УРСР вказано, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). Згідно ст.. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Отже, судом встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не залишала, а тому спадкування належного їй майна здійснювалося за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] був її син [PERSON] , який вступив в управління спадковим майном, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері до складу якої ввійшла частка в спірному домоволодінні. Проте, спадщину на вказане майно [PERSON] належним чином не оформив, оскільки свідоцтво про право на спадщину не отримував. Про вказані обставини свідчить лист нотаріуса Досин Н.Ф., в якому зазначено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина. В довідці №32, виданій Черемхівським старостинським округом 03.03.2025р. вказано, що на момент смерті [PERSON] в господарстві по [ADDRESS] були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Заповіт від імені померлого [PERSON] в Черемхівській сільській раді не посвідчувався. На виконання ухвали суду, 01.07.2025р. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи №18/2025, з яких слідує, що 18.03.2025р. [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяви, посвідчені нотаріусом Мартою Удро в м. Писковіце, Республіка Польща, в яких вказали, що після смерті свого батька в управління спадковим майном не вступали, на спадкове майно не претендують і проти видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом дружині спадкодавця - [PERSON] , не заперечують. 14.04.2025р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства спілки селян «Черемшина» с. Черемхів, Коломийського району, Івано-Франківської області, що належало на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], розміром 32,8 в умовних кадастрових гектарах. Проте, постановою приватного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Досин Н.Ф. від 29.05.2025р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Постанова нотаріуса мотивована тим, що право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано. Такі дії нотаріуса відповідають підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5), за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, позивач скористалася законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку та за відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна, звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В частині 1, 3 ст. 5 ЦК України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В частині 4 зазначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З долученої до матеріалів позову виписки із погосподарської книги, виданій Черемхівським старостинським округом Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, вбачається, що в [ADDRESS] знаходиться домоволодіння, яке складається з житлового будинку, загальною площею 66 кв.м., житловою - 36,2 кв.м. та стодоли. Домоволодіння побудовано до 1991 року та належало [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (запис в погосподарській книзі №1, особовий рахунок [NUMBER]). Отже, вищевказаною випискою із погосподарської книги в достатній мірі підтверджується належність [PERSON] спірного житлового будинку, реєстрація права власності на який за життя спадкодавиці здійснена не була, що на теперішній час перешкоджає позивачу, як спадкоємиці оформити свої спадкові права на дану нерухомість. При цьому, суд також враховує, що хоча за записами в погосподарській книзі [PERSON] і числилася власницею вказаного майна одноосібно, проте, як зазначено в довідці № 50 виданій Черемхівським старостинським округом Коршівської сільської ради від 16.04.2025р., господарство в [ADDRESS] відносилося до суспільної групи - колгоспний двір. Станом на 01.07.1990 р. в господарстві були зареєстровані: [PERSON] , 1923 р.н. - голова господарства, [PERSON] , 1950 р.н. - син, [PERSON] , 1955 р.н. - невістка, а також неповнолітні онуки: [PERSON] , 1976 р.н. та [PERSON] , 1978 р.н., які проживали без реєстрації за місцем проживання своїх батьків. Відтак встановлено, що об`єкт нерухомості, на який позивач просить визнати за нею право власності, належав до майна колгоспного двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. В даній справі вбачається, що станом на 15.04.1991р. [PERSON] , її син [PERSON] , невістка [PERSON] та онуки: [PERSON] і [PERSON] були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/5 частці в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , право на належну їй, як голові колгоспного двору, 1/5 частку в домоволодінні успадкував її син - [PERSON] , а після його смерті єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину є позивач. Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що в силу переходу прав спадкодавців до єдиної спадкоємиці, [PERSON] отримала в порядку спадкування за законом належні її покійному чоловіку 2/5 частки домоволодіння (1/5 частка належна йому як члену колгоспного двору та 1/5 частка успадкована після смерті матері [PERSON] ), що разом з 1/5 часткою позивача, як члена колгоспного двору, в загальному складає 3/5 частки. Відтак, в цій частині, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Підстав для задоволення вимог на ще 2/5 частки спірного майна суд вважає відсутніми, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що вказані частки належать [PERSON] та [PERSON] (по 1/5 частці кожному), як членам колгоспного двору. При цьому, суд не може приймати до уваги заяви відповідачів щодо їхньої відмови від даних часток в спірному нерухомому майні на користь позивача та відсутність претензій на вказане домоволодіння, оскільки вони наділені правом відступити належні їм частки у спадковому майні на користь свої матері [PERSON] шляхом укладання відповідних цивільно-правових угод. Крім цього, дані обставини не можуть бути підставою для збільшення частки позивача в спірному майні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial