Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 29 квітня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 04 вересня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти проживають разом із позивачкою та перебувають на повному її матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі в їх утриманні належним чином не бере, добровільної домовленості між сторонами щодо виконання обов`язку утримувати дітей не досягнуто. У зв`язку з наведеним позивачка була змушена звернутися до суду за захистом порушених прав та законних інтересів неповнолітніх дітей. Від позивачки до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. До початку судового засідання від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає та зазначає, що у зв`язку зі станом здоров`я не має можливості особисто з`явитися в судове засідання. Заявник вказує, що є особою з інвалідністю, має тяжкі хронічні захворювання, які істотно обмежують його фізичні можливості, у зв`язку з чим він не має можливості працевлаштуватися та є безробітним. Також заявник просить суд звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на наявність у нього статусу учасника бойових дій. На підтвердження чого долучив копії відповідних документів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З копій свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 14 листопада 2008 року, та [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 24 квітня 2019 року, долучених до матеріалів справи, судом встановлено, що батьком обох дітей є відповідач [PERSON] (а.с.6,7). З акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи, долученого до матеріалів справи, судом встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом із матір`ю, [PERSON] та перебувають на її повному матеріальному утриманні (а.с.12). Факт проживання неповнолітніх дітей разом із матір`ю, також підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади, долучених до матеріалів справи (а.с.8,9). Зазначені відомості узгоджуються з даними акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Надаючи оцінку поданим доказам, суд виходить з того, що наявні у\~матеріалах справи\~письмові докази підтверджують проживання неповнолітніх дітей разом із матір`ю та їх перебування на її повному матеріальному утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері або батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають істотне значення, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім`ї, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, при цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, а розірвання шлюбу між батьками та проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від виконання обов`язків щодо дитини. З наданих відповідачем письмових доказів, зокрема витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (а.с.23), вбачається, що відповідачу встановлено інвалідність ІІІ групи з причиною інвалідності загальне захворювання, із визначенням строку повторного оцінювання. Надана медична документація, зокрема консультаційний висновок лікарів (а.с.24), свідчить про наявність у відповідача хронічних захворювань та певних обмежень життєдіяльності, які потребують медичного спостереження та лікування. Надаючи оцінку зазначеним доказам, суд виходить з того, що встановлення йому інвалідності ІІІ групи та підтвердження хронічних захворювань свідчать про певні обмеження стану його здоров`я. Разом з тим, із рішення експертної команди вбачається, що встановлена відповідачу інвалідність ІІІ групи не передбачає повної втрати працездатності та не виключає можливості здійснення трудової діяльності, а надана медична документація не містить висновків про повну неможливість відповідача працювати, отримувати дохід або виконувати обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей. За таких обставин суд дійшов висновку, що наведені докази не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплати аліментів, проте враховуються судом при визначенні їх розміру. Судом також встановлено, що відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, не забезпечує їх утримання у повному та належному обсязі, належної участі в їх матеріальному забезпеченні не бере, доказів систематичної сплати аліментів або надання регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей суду не надав. З урахуванням того, що неповнолітні діти фактично проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, а також беручи до уваги вимоги сімейного законодавства щодо обов`язку батьків утримувати дітей, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів у примусовому порядку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує наступне. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню з іншої сторони на користь держави. Вирішуючи клопотання відповідача про звільнення його від сплати судового збору, суд враховує, що з копії посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , виданого 30 жовтня 2015 року Міністерством оборони України, долученої до матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] надано статус учасника бойових дій (а.с.22). Зазначене посвідчення є безстроковим та дійсним на всій території України. Разом з тим суд зазначає, що сам по собі статус учасника бойових дій не є безумовною підставою для звільнення особи від сплати судового збору у будь-якій категорії справ. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій у справах, пов`язаних із порушенням їхніх прав. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» можливе лише у справах, які стосуються захисту прав учасників бойових дій, а зазначена норма має відсильний характер. Правовий статус учасників бойових дій та гарантії їх соціального захисту визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким у статтях 12 та 22 передбачено пільги та звільнення від судових витрат у справах, пов`язаних із соціальним захистом таких осіб. З урахуванням предмета та підстав даного спору, який стосується стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що ця справа не є справою про захист прав учасника бойових дій у сфері соціального захисту, а отже положення п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у даному випадку не підлягають застосуванню. За таких обставин, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а підстав для звільнення відповідача від його сплати судом не встановлено, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved