Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № 500240016 від 14 листопада 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем у розмірі 60 376,98 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн. Вимоги позовної заяви обґрунтовані наступним. 14 листопада 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 500240016, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 49 999,00 грн. на принципах поворотності, платності та строковості. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, [PERSON] належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. 23 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 2013-1, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 500240016 від 14 листопада 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк». Станом на 23 грудня 2013 року за відповідачем по укладеному кредитному договору № 500240016 від 14 листопада 2011 року наявна заборгованість на загальну суму 60 376,98 грн., яка складається з наступного: 52176,98 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 8200,00 грн. прострочені відсотки за користування кредитом. До теперішнього часу сума боргу за договором відповідачем не погашена. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № 500240016 від 14 листопада 2011 року, яка станом на 23 грудня 2013 року склала 60 376,98 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» сплачений судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп. 15 серпня 2025 року на адресу Індустріального районного суду міста Дніпра надійшла заява [PERSON] про перегляд вищевказаного заочного рішення суду, яка була призначена до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 17 вересня 2025 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення - задоволено. Поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м.\~Дніпропетровська від 24 січня 2019 року у справі № 202/4785/18. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2019 року скасовано і призначено справу для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження При новому розгляді справи, 26.09.2025 року до суду, засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якому вказав, що загальний строк позовної давності три роки. У копії кредитного договору зазначено, що дата остаточного повернення кредиту 17.11.2014 року, позивач же звернувся до суду лише в серпі 2018 року, тобто через 4 роки після закінчення строку виконання зобов`язань. Отже, позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності. Також враховуючи, що позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнена неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Також позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором не долучено жодних доказів, які б підтвердили виконання позикодавцем/кредитодавцем взятих на себе зобов`язань та перерахування відповідачу як позивальнику кредитних коштів. Об`єктивні докази, які б слугували висновком виконання кредитодавцем взятих на себе зобов`язань відсутні. Зазначив, що розрахунок користування кредитом вказаного у Додатку №1 до кредитного договору необґрунтований. У тому числі у тому, що щомісяця сума процентів за користування кредитів з однаковою кількістю днів різниться між собою. Вказав, що він категорично не згоден з розрахунками за сумою боргу, зазначеною у позовній заяві. Вважає, що позивач не надав належні та допустимі докази, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Крім того позивач пропустив строк позовної давності для звернення з даним предметом спору. Просив суд в задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. У випадку, коли суд вважатиме позовну заяву позивача обґрунтованою, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову з даної підстави. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просили розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за місцем реєстрації, яка повернена з відміткою «адресат відсутній за даною адресою». Відповідач скористався своїм правом та надав відзив на позовну заяву в якому просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 листопада 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500240016, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 49 999,00 грн. (п.2.1 Договору), з процентною ставкою за користування кредитом 21,0% річних (п.2.2 Договору). Датою остаточного повернення Кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків встановлено 17.11.2014 (п. 2.3 Договору). Кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування на картковий рахунок позичальника № [NUMBER] , що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк» (п. 2.4 Договору). Платежі з повернення Кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів, які є Додатком №1 до цього Договору та його невід`ємною частиною (п.2.6 Договору). Відповідно до Графіку платежів Додатком №1 до Кредитного договору №5002401116 від 14.11.2011 року встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та відсотків з останнім платежем 17.11.2014 року. Позивач вказав, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору № 500240016 від 14 листопада 2011 року заборгованість за ним станом на 23 грудня 2013 року складає 60 376,98 грн., яка складається з наступного: 52176,98 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 8200,00 грн. прострочені відсотки за користування кредитом. 23 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 2013-1, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 500240016 від 14 листопада 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до договору факторингу № 2013-1 від 23 грудня 2013 року, ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 500240016 від 14 листопада 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк». Рішенням Єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» № 1 від 25.03.2024 року, змінено назву (найменування) Товариства з Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на «Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс». Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даними договором. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов`язання перед ТОВ «Свеа Фінанс» належним чином не виконав, про що свідчить наявність заборгованості, чим порушив право позивача на кошти за кредитним договором. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладання кредитного договору та перерахування коштів оскільки це спростовується наданими позивачем доказами по справі, а саме: Анкетою-Заявою на отримання кредиту, Кредитним договором №500240016 від 14.11.2011 року, Додатком №1 до Кредитного договору, Заявою на відкриття проточного (карткового) рахунку ПАТ «Альфа-Банк», розпискою на отримання платіжної картки. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом та подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261\~ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2009 року у справі №911/3681/17 ( п.61,62). Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272-/14-ц ( провадження №1-456цс18). Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15. Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 14.11.2011 року, зі строком повернення 17.11.2014 року, а з даним позовом позивач звернулася до суду 10.08.2018 року вже після спливу трьох років після закінчення строку повернення кредиту передбаченого кредитним договором, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст.\~12\~Цивільного процесуального\~кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78\~ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed