Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У травні 2025 року\~до суду з позовною заявою звернувся\~ [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просив суд ухвалити рішення на підставі якого, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 01 січня 2024 року в розмірі 10000 долларів США в еквіваленті іноземної валюти за курсом Нацбанку на день виконання рішення, а також\~судові витрати. В обґрунтування позовних вимог\~ посилається на те\~що, 01 січня 2024 року між позивачем, та відповідачем було укладено письмовий договір позики грошових коштів. Відповідно до умов вказаного договору, позикодавець зобов?язався передати, а позичальник - прийняти у позику грошові кошти в розмірі 10 000,00 десять тисяч) доларів США, що станом на день укладання договору складало 380 020,00 (триста вісімдесят тисяч двадцять гривень), із зобов?язанням останнього повернути вказані кошти у доларах США не пізніше 31 грудня 2024 року. Договір позики прямо передбачає, що підтвердженням факту передачі грошових коштів є особисто складена розписка Позичальника, яка є невід?ємною частиною договору. Така розписка, датована 01.01.2024 року, наявна в розпорядженні позивача та підтверджує фактичну передачу суми позики. Таким чином, на підставі вказаного договору та відповідної розписки, між сторонами виникло цивільно-правове зобов?язання майнового характеру, предметом якого є повернення в повному обсязі грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США до 31.12.2024 року. Умовами договору чітко визначено місце виконання зобов?язання - місто Дніпро, форму повернення - готівкою або іншим погодженим сторонами способом, а також право на дострокове повернення позики. Водночас станом на день подання цієї позовної заяви грошові кошти не повернуті, будь-які документи, що підтверджували б факт виконання відповідачем взятих на себе зобов?язань - відсутні. Позивач не отримував відповідної розписки чи інших доказів повернення позики. Тому відсутні підстави вважати зобов?язання належно виконаним. Таким чином, починаючи з 1 січня 2025 року, відповідач перебуває у простроченні виконання грошового зобов`язання. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про добровільне виконання умов договору, зокрема про повернення грошових зазначені звернення були проігноровані, і будь-які дії, спрямовані на погашення боргу, відповідачем не вчинялися. Така поведінка свідчить про зловживання правом та умисне ухилення від виконання договірного зобов?язання, що, у свою чергу, порушує права та законні інтереси позивача. Ухвалою судді від 17 червня 2025 року справу прийнято до провадження та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися. Представником відповідача до суду було надано заяву про визнання позову у повному обсязі та про розгляд справи без сторони відповідача. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом встановлено, що 01 січня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики грошових коштів, який відповідає вимогам ст. 1046 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк і в порядку, що передбачені договором. Відповідно до умов вказаного договору, Позикодавець зобов?язався передати, а Позичальник - прийняти у позику грошові кошти в розмірі 10 000,00 десять тисяч) доларів США, що станом на день укладання договору складало 380 020,00 (триста вісімдесят тисяч двадцять гривень), із зобов?язанням останнього повернути вказані кошти у доларах США не пізніше 31 грудня 2024 року. Договір позики прямо передбачає, що підтвердженням факту передачі грошових коштів є особисто складена розписка Позичальника, яка є невід?ємною частиною договору. Така розписка, датована 01.01.2024 року, наявна в розпорядженні позивача та підтверджує фактичну передачу суми позики. Таким чином, на підставі вказаного договору та відповідної розписки, між сторонами виникло цивільно-правове зобов?язання майнового характеру, предметом якого є повернення в повному обсязі грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США до 31.12.2024 року. Умовами договору чітко визначено місце виконання зобов?язання - місто Дніпро, форму повернення - готівкою або іншим погодженим сторонами способом, а також право на дострокове повернення позики. Водночас станом на день подання цієї позовної заяви грошові кошти не повернуті, будь-які документи, що підтверджували б факт виконання відповідачем взятих на себе зобов?язань - відсутні. Позивач не отримував відповідної розписки чи інших доказів повернення позики. Тому відсутні підстави вважати зобов?язання належно виконаним. Таким чином, починаючи з 1 січня 2025 року, відповідач перебуває у простроченні виконання грошового зобов`язання. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з вимогою про добровільне виконання умов договору, зокрема про повернення грошових зазначені звернення були проігноровані, і будь-які дії, спрямовані на погашення боргу, Відповідачем не вчинялися. Така поведінка свідчить про зловживання правом та умисне ухилення від виконання договірного зобов?язання, що, у свою чергу, порушує права та законні інтереси позивача. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628, 629 ЦК України\~договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків.\~Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є укладеним, відповідно до\~ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №\~6-63цс13) та постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року (справа № 205/139/19). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц) та від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц); постановах Верховного Суду: від 03\~березня\~2021 року (справа № 522/11047/17-ц), від 17 лютого 2021 року (справа №\~760/19023/18), від 27 січня 2021 року (справа № 205/139/19), які відповідно до ст. 263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами й у визначений спосіб, що підтверджується умовами договору позики від 01 січня 2024 року та розпискою від 01 січня 2024 року. Позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики: передав відповідачу зазначену суму. А відповідач - зобов`язання в повному обсязі не виконав: у визначений термін борг в розмірі 10000 доларів США не повернув. Дані обставини не спростовані відповідачем у наданій до суду заяві про визнання позову, в якій відповідач не заперечує проти задоволення позову. Згідно зі ст.\~524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю, в тому числі через ненадання позивачкою доказів наявності в неї порушеного чи оспорюваного права, на захист якого вона звернулась до суду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Враховуючи вище наведене не може суд прийняти до уваги наполягання відповідача на своїх запереченнях, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі 500/5194/16 констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Нацбанку на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним чи приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 4153,76 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved