Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 06 червня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого не мають неповнолітніх дітей. Під час сумісного життя з відповідачем в них почали виникати конфлікти на ґрунті взаємного непорозуміння. Спору на майно не мають. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивачки. Відповідач не надає своєї згоди на розірвання шлюбу через органи РАЦС та через мобільний застосунок «Дія», у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити без надання сторонам строку для примирення. У разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль був повідомлений належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, відповідач про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 08 год. 40 хв. 22 жовтня 2025 року, на 08 год. 50 хв. 11 грудня 2025 року був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому судових повісток. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд бере до уваги, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року в справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22), якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути у судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки поспіль відповідача у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для його неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги повторну неявку відповідача у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 25 вересня 2025 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у поданому ним до суду клопотанні, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з припиненням шлюбу між подружжям, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про одруження вбачається, що 06 червня 1999 року виконкомом Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області зареєстровано шлюб між [PERSON] (а. с. 4-5), позивачкою у справі, та [PERSON] , відповідачем у справі, про що було складено відповідний актовий запис за № 02 (а. с. 7). Сторони не мають неповнолітніх дітей, про що зазначено у позові. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3, частини 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, що викладені у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом вказаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. У судовому засіданні встановлено, що сторони фактично припинили подружні стосунки, разом не проживають, відносин не підтримують. Позивачка просила суд не надавати строк для примирення. Судом встановлено, що подальше спільне проживання сторін і збереження їхньої сім`ї неможливе, оскільки сім`я розпалася остаточно. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, тому суд не може примушувати позивачку до шлюбу проти її волі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб у зв`язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позивачка не виявила бажання після припинення шлюбу змінити своє наявне прізвище на дошлюбне, про що зазначила у заяві, поданій до суду, у зв`язку з чим суд після розірвання шлюбу не вбачає підстав для зміни прізвища позивачки на дошлюбне. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved