Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №102945201 від 19.07.2021 у розмірі 22 825 грн та судового збору у розмірі 2422,40 грн. (Документ сформований в системі «Електронний суд» 09.10.2025). Позовна заява обґрунтована тим, що 19.07.2021 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №102945201, згідно з умовами якого відповідач отримав кредитні кошти на картковий рахунок у розмірі 5000 грн. Кредитний договір №102945201 між відповідачем та ТОВ «Мілоан» підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено Договір факторингу № 10Т, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №102945201 від 19.07.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Сума заборгованості відповідача становить 22 825 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 000 грн., заборгованість за відсотками 16875,00грн., заборгованість за комісією 950 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.10.2025, цивільну справу передано на розгляд до Салтівського районного суду міста Харкова. Ухвалою суду від 05.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відповідач відзив на позовну заяву не подав. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №102945201. Відповідно до п. п. 1.2-1.4 договору, сума кредиту складає 5 000,00 грн, строк дії кредиту 15 днів, до 03.08.2021. В пункті 1.5.1, 1.5.2, 1.6 договору №102945201 сторонами погоджено нарахування кредитодавцем відсотків за користування кредитом та комісії, зокрема зазначено що комісія за надання кредиту 950, 00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 % від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом: 1875, 00 грн, які нараховуються за ставкою 2,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1 договору Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. Між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №10Т від 13.10.2021, відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення прав вимоги за певними кредитними договорами укладеними між ТОВ «Мілоан» та фізичними особами на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» як нового кредитора. Відповідно до Витягу з додатку до Договору факторингу №10Т від 13.10.2021, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Договором про споживчий кредит №102945201 від 19.07.2021. 25.07.2025 відповідачу було надіслано письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості та надано термін для добровільного врегулювання позивачем зобов`язання. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого ТОВ «Мілоан», заборгованість відповідача [PERSON] за Договором про споживчий кредит №102945201 від 19.07.2021 становить 22825,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000 грн., заборгованість за відсотками 16875,00грн., заборгованість за комісією 950 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути заборгованість згідно наданого розрахунку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Згідно зі\~статтею 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено факт наявності між сторонами договірних кредитних правовідносин у зв`язку з укладенням ними договору про споживчий кредит №102945201 від 19.07.2021, який підписаний сторонами у відповідності до положень\~Закону України «Про електронну комерцію». Водночас позивач не довів виконання первісним кредитором такої істотної умови кредитного договору, як надання кредитних коштів позичальнику. Так, за змістом частин першої\~четвертої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі\~статтею 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В силу частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом, належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів. Так, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Крім того, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції виснував про те, що виписки із банківських рахунків також можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику. У даній справі, за змістом пунктів 2.1 кредитного договору кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Тобто сам факт підписання відповідачем кредитного договору ще не свідчить про отримання ним коштів, які згідно з умовами договору мали бути перераховані на картковий рахунок з моменту укладення правочину. Відтак позивач як правонаступник кредитора та особа, яка вимагає повернення кредитних коштів, повинен був надати докази перерахування ТОВ «Мілоан» кредитних коштів на картковий рахунок [PERSON] . Такими доказами, як уже зазначалося вище, є винятково первинні фінансові документи, які за змістом приписів\~Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»\~є документами, що містять достовірні відомості про господарську операцію. У контексті справи, первинними документами на підтвердження обставин, викладених у позові, можуть бути платіжне доручення про перерахування коштів, проведене та виконане банківською установою, або виписка з поточного банківського рахунку ТОВ «Мілоан», з якого відповідачу мало б бути перераховано 5 000,00 грн кредитних коштів. Натомість до позовної заяви долучено лише копію електронного платіжного доручення №30076748 від 19.07.2021, складене ТОВ «Мілоан» про нібито перерахування коштів на картку [PERSON] , який не містить підтвердження про фактичне проведення фінансовою установою відповідного платежу. Суд зазначає, що шаблон платіжного доручення за загальним правилом є документом інформаційного характеру, який покликаний підтверджувати певні обставини чи факти. Водночас зміст викладеної у платіжному дорученні (якщо вона не формується на підставі відомостей державного реєстру) зазвичай залежить від волевиявлення однієї особи (в даному випадку\~ТОВ «Мілоан»). Оскільки кредитор, як зацікавлена особа може зазначити у платіжному дорученні будь-які відомості щодо обставин виконання кредитного договору і відповідач на це вплинути жодним чином не в змозі, то суд не може розцінити надане позивачем платіжне доручення як об`єктивний, належний та допустимий доказ на підтвердження факту переказу позичальнику кредитних коштів. Даних про те, що картка, на яку здійснено переказ належить відповідачу, матеріали справи не містять. Розрахунок заборгованості також не є первинним бухгалтерським документом, а тому сам по собі не підтверджує факт надання кредиту. Суд доходить висновку, що позивач як учасник судового процесу несе ризики, пов`язані з реалізацією або нереалізацією наданих йому процесуальних прав та обов`язків. Позивач розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд шляхом надання тих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, які він уважав за потрібне. З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи та надані докази в сукупності і кожен окремо, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed