Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Рух справи 27.08.2024р. [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою, в якій просив визначити із ним місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Ухвалою від 02.09.2024р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 27.09.2024р. справу отримано Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 27.09.2024р. для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Покопцеву Д.О. Ухвалою від 08.10.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрито провадження. 29.01.2025р. відповідачкою подана зустрічна позовна заява, в якій вона просить визначити із нею місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] 25.02.2025р. Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради надав висновок про недоцільність визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки з урахуванням віку дітей та інших обставин, що мають істотне значення, та відсутність виняткових обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір`ю члени комісії з питань захисту прав дитини прийшли до висновку, що матеріали справи не містять інформації на підтвердження виключних обставин, за яких місце проживання дитини можна визначити з батьком. 30.09.2025р. судом отримано відзив на зустрічний позов. 08.12.2025р. представник позивача [PERSON] адвокат Алпенідзе К.Т. (діє згідно ордеру від 15.07.2025р.) подала заяву про уточнення предмету первісного позову. 10.12.2025р. судом з`ясована думка дитини [PERSON] , [INFO] 10.12.2025р. представник [PERSON] адвокат Алпенідзе К.Т. подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги з урахуванням їх уточнень, та у зв`язку з визнанням представником відповідачки позову, просила ухвалити рішення в підготовчому засіданні за її відсутності, врахувавши при цьому думку доньки [PERSON] , викладену письмово. Представник позивача просила розглянути справу за її відсутності. 10.12.2025р. представник [PERSON] адвокат Бабенко О.А. подала заяву, в якій просила зустрічну позовну заяву [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю залишити без розгляду, а первісний позов [PERSON] з урахуванням доповнень до позовної заяви визнала. Також при ухваленні рішення просила врахувати думку дитини [PERSON] , яка викладена в письмовій формі у її присутності. Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України справа розглянута з ухваленням рішення в підготовчому засіданні. На підставі викладеного судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Доводи позову Сторони перебували у шлюбі з 07.08.2010р. Впродовж шлюбу сторін у них народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 11.09.2024р. у справі № 199/5599/24 цей шлюб розірвано. В березні 2022р. через широкомасштабну збройну агресію російської федерації проти України відповідачка [PERSON] разом із дітьми з дозволу позивача виїхала за кордон до Іспанії, а позивач надсилав кошти на утримання дітей. Умови проживання дітей там позивач вважав незадовільними, бо жили вони всі в маленькому готельному номері. Відповідачка не працювала, займалася саморозвитком, часто залишала дітей самих. Необхідна медична допомога молодшому сину також не надавалася. 11.07.2024р. позивачка привезла дітей в Україну, і 22.07.2024р. повернулася в Іспанію, мотивуючи це необхідністю продовження саморозвитку. Відтоді позивач самостійно виховує та утримує дітей. Оскільки діти бажають залишитися жити з ним в Україні, звернувся до суду. В подальшому позивач позовні вимоги уточнив, зазначивши таке. Відповідачка не заперечує, що з березня 2022 року по 11.07.2024 малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживали разом із матір`ю в Королівстві Іспанія, та виїхали з України у зв`язку з запровадженням воєнного стану з 24.02.2022р. 11.07.2024р. діти разом з матір`ю [PERSON] повернулися до України. 22.07.2024р. відповідачка повернулася до Іспанії та повідомила позивача про те, що має наміри пізніше забрати туди дітей. Також розказала це дочці [PERSON] , яка в свою чергу повідомила, що хоче побути з батьком. Після повернення в Іспанію відповідачка не надавала коштів на утримання, лікування дітей. Зараз їх виховує та утримує виключно позивач, він же займається лікуванням сина [PERSON] , який перебуває під наглядом лікаря-педіатра, дитячого офтальмолога, приділяє достатню увагу навчанню та вихованню доньки [PERSON] , є авторитетом для неї. Тому остаточно позивач просить встановити факт, що він самостійно їх виховує та утримує дітей та визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із ним та Зустрічний позов не визнавав, зауважуючи, що діє в інтересах своїх дітей, які бажають залишитись проживати в Україні, створив для них всі необхідні умови для навчання та проживання, а відповідачці не чинить перешкод у спілкуванні з дітьми. Щодо правової позиції відповідача В обґрунтування зустрічного позову позивачка зазначила, що з березня 2022 року у зв`язку з оголошенням військового стану вона разом з дітьми виїхала до Королівства Іспанія, де знаходилась до липня 2024року. В липні 2024 року на численні прохання відповідача привезла дітей до України, де вони й залишились з відповідачем. 22.07.2024р. позивачка повідомила, що бажає повернутися до Іспанії, проте донька [PERSON] сказала, що хоче трохи побути з батьком. Позивачка підтримує зв`язок з дітьми за допомогою аудіо- відеозв`язку, кожні два місяці приїжджає до них. Просила в інтересах дітей визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] 10.12.2025р. представник [PERSON] адвокат Бабенко О.А. подала заяву, в якій просила зустрічну позовну заяву [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю залишити без розгляду, а первісний позов [PERSON] з урахуванням доповнень до позовної заяви визнала. Пояснення третьої особи Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази. 25.02.2025р. до суду надійшло клопотання голови адміністрації Вишневського Р. про розгляд справи за відсутності їх представника та ухвалення рішення з урахуванням інтересів дітей. Думка дитини [PERSON] , [INFO] . За положеннями ч.ч.1,2 ст. 171 СК УКраїни, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання (…). Малолітня [PERSON] повідомила суду, що зараз живе із своїм братом [PERSON] та батьком [PERSON] , позивачем, і хоче надалі жити в Україні. З матір`ю жити не хоче, бо та застосовувала до неї фізичне насильство. В Іспанії дівчинці було складно вчитися через мовний бар`єр, в неї майже не було друзів. В Україні в неї багато друзів. Їжу та одежу їй та брату купує батько, він же возить та забирає брата [PERSON] з садочку, іноді підвозить до школи і [PERSON] . З матір`ю дитина спілкується засобами мобільного зв`язку. Іноді, коли дівчинка попросить, матір висилає їй кишенькові гроші на прогулянки. Фактичні обставини справи, встановлені судом 07.08.2010р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Амур-Нижньодніпровському відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №601 (а.с.№10). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.№11,12). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2024р. по справі № 199/5599/24, шлюб між сторонами розірвано (а.с.19-20). Сторонами визнається та не оспорюється, що з липня 2024р. малолітні діти проживають разом з [PERSON] за адресою його реєстрації: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.02.2005р. (а.с.№17). Зареєстрованим місцем проживання малолітніх дітей згідно витягів з реєстру територіальної громади є адреса реєстрації їх батька [PERSON] (а.с.№15,16). 04.12.2024р. за номером 04/3861 Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради був складений акт про обстеження умов проживання дітей разом з батьком, в якому зазначено, що діти проживають за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання для дітей задовільні, в наявності електро-водо-газопостачання, генератор на випадок відсутності електропостачання, зроблено сучасний ремонт, меблі, побутова техніка. Для виховання та розвитку дітей створені умови: виділено окремі кімнати, місця для сну та відпочинку, шафи для речей, іграшки, одяг відповідного віку та сезону, комп`ютер (а.с.№130). Згідно довідки Дніпровської гімназії № 17 Дніпровської міської ради від 23.08.2024р. № 02-38-134 [PERSON] , [INFO] дійсно навчається в гімназії (а.с№18). Згідно характеристики [PERSON] здобувача освіти 6 А класу Дніпровської гімназії № 17 Дніпровської міської ради № 01-24/523 від 08.09.2025, дівчинка в 2025-2026 навчальному році є здобувачем освіти. [PERSON] навчається за очною формою навчання в закладі з 5 класу. Зарекомендувала себе як дисциплінована, але інколи не дуже старанна учениця. Має навчальні здібності початкового та середнього рівнів. Вказана характеристика також містить посилання, що батько дитини приділяє достатню увагу навчанню та вихованню доньки, є авторитетом для неї. Під час освітнього процесу завжди йде на спілкування з класним керівником та відвідує батьківські збори. За час навчання дитини у закладі мати [PERSON] на контакт з класним керівником не виходила (а.с.№ 132-133) Згідно психолого-педагогічної характеристики на [PERSON] , складеної КЗ Дошкільної освіти (ясла-садок) № 366 Дніпровської міської ради № 60-01-16 від 02.09.2025р. дитина відвідує комунальний заклад. Адаптаційний період у хлопчика до режиму закладу, педагогів та дітей проходив добре, дитина добре йшла на контакт. Загальний фізичний розвиток та антропометричні дані дитини відповідають віковим нормам, володіє основними рухами, загальна і дрібна моторика достатньо розвинуті. В характеристиці зазначені психологічна діагностика дитини, а також те, що він виховується батьком [PERSON] . Мати дитини участі у вихованні не бере. Батько піклується про всі потреби дитини: забезпечує харчування, одяг, медичний догляд, відвідування садка та розвиток дитини. Батько створює сприятливі умови для фізичного, психічного та соціального розвитку сина. [PERSON] допомогу у догляді за дитиною надає бабуся по материнській лінії, яка бере участь у побутових та повсякденних справах, проте виховання та піклування здійснює батько дитини (а.с.№ 131). За відомостями декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-40Т2-1А10 та № 0001-6МР5-1А10 законним представником дітей в медичному закладі вказаний батько [PERSON] (а.с.№134-135). Окрім того, малолітній [PERSON] відповідно до довідки КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги Дніпровської міської ради» № 82/8 від 22.09.2025р. перебуває під наглядом лікаря-педіатра, дитячого офтальмолога з приводу: «Оперована збіжна співдружня альтернуюча косоокість обох очей. Гіперметропія слабкого ступеня обох очей» (а.с.№136) На підтвердження діагнозу сина позивачем надані також виписка з медичної картки амбулаторного(стаціонарного) хворого № 2991, консультативний висновок спеціаліста (а.с.№30-31), консультативний висновок офтальмолога (а.с.№33), медична карта амбулаторного хворого № 300753. [PERSON] згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ФОВА-004654065 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.№ 143). Позивач під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (а.с.№21). З наявної в матеріалах справи характеристики від 19.08.2024р. вбачається, що позивач працював завідуючим групи прокатного відділу ДП «Укрдіпромез» з 2008 по 2024рр., зарекомендував себе як високий професіонал відданий справі, старанний і наполегливий в роботі (а.с.№20). Згідно довідки ФОП [PERSON] від 15.08.2024р. позивач з 08.08.2024р. прийнятий на посаду інженер з ремонту, отримує заробіток (а.с.№19). Відповідачкою [PERSON] на підтвердження факту працевлаштування та отримання заробітної плати доказів не надано, на підставі договору оренду від 02.11.2023р. вона орендує нерухоме майно, що розташоване за адресою: calle Pintor Aparicio № 35, 5C Alicante, C.P.,03003 (а.с.№ 73-76). Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи о кримінальної відповідальності та наявності судимості» №ФОВА-003083884 незнятої чи непогашеної судимості не має (а.с.№72), під наглядом у нарколога та психіатра не перебуває (а.с.№71). 18.02.2025р. за № 5/5-77 Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради був наданий висновок щодо розв`язання спору про визначення міісця проживання дітей з батьком, в якому вважається недоцільним визначення місця проживання дітей з батьком (а.с.№95-97). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14.09.2022р. у справі № 466/1017/20). У рішенні від 11.07.2017р. у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006р. заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Не дивлячись на те, що представник відповідачки в суді визнала позовні вимоги та не заперечувала проти проживання дітей разом з батьком, проте представник позивача в наданій суду заяві не відмовилась від позову та просила його задовольнити, що свідчить про неможливість врегулювання між сторонами питання щодо визначення місця проживання дитини та неможливість позивача, у зв`язку з цим, виконувати певні дії стосовно малолітніх дітей, у зв`язку з чим він й звернувся до суду з цим позовом. Таким чином, відсутність заперечень з боку відповідачки та її представника щодо проживання дітей разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20)). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.\\ У постанові Верховного Суду від 24.11.2021р. у справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». Верховний Суд у постановах від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 24.11.2021р. у справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказав, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. З матеріалів справи вбачається, що малолітні діти з липня 2024 року проживають разом з батьком, який самостійно забезпечує їм повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; діти відвідують дошкільний та шкільний навчальні заклади, отримують медичні послуги, мають все необхідне для розвитку, навчання та відпочинку, і батько здатен забезпечити дітей усім необхідним, має власне житло, в якому створив умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дітей, має заробітну плату, яка дозволяє йому утримувати дітей. При цьому, відповідачка на даний час не може забезпечити дітям гармонійний розвиток та належні умови проживання, оскільки вона проживає у орендованій квартирі в іншій країні та доказів наявності у неї стабільного щомісячного доходу задля належного забезпечення дітей всім необхідним суду не надала. Окрім того, під час розгляду справи судом було вислухана думка малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка надала письмові пояснення, долучені до матеріалів справи, в яких зазначила, що бажає залишитися проживати з батьком та братом в Україні. Не заперечує приїжджати до мами, але лише на канікули. З мамою дитина жити не хоче. При цьому, дівчинка не заперечувала, що коли просила у мами кишенькові гроші на прогулянки, то отримувала. Друзі у [PERSON] в Україні, та в Україні їй легше навчатися, оскільки вона володіє українською мовою, тоді як в Іспанії їй важко вчитися через мовний бар`єр. Також дівчина пояснила, що батько іноді привозить та забирає її зі школи, а братика завжди привозить та забирає з дитячого садка. Представник відповідачки в підготовчому засідання визнала позов [PERSON] , що свідчить про визнання нею всіх обставин, зазначених позивачем у позовній заяві та його представником в уточненому позові. Оскільки, згідно правової позиції Верховного Суду, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25.05.2022р. у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22, від 29.11.2023р. у справі № 607/15704/22, провадження № 61-11993св23), суд враховує визнання позову відповідачкою, як додаткову підставу для задоволення позовних вимог. Суд не приймає до уваги висновок Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 18.02.2025р. за № 5/5-77 про недоцільність визначення місця проживання дітей з батьком, з огляду на наступне. Верховний Суд у постанові від 18.11.2020 у справі № 759/1382/19 зазначив, що висновок органу опіки та піклування має базуватися на достовірній інформації про всі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення, та ретельному їх з`ясуванні; такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Дослідивши надані представником позивача протоколи засідань комісії з питань захисту прав дитини, вбачається, що під час прийняття рішення комісія вислухала лише відповідачку [PERSON] , яка заперечувала проти визначення місця проживання дітей з батьком, без з`ясування інших обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору: думка дітей заслухана не була, пояснення батька не були вислухані, останній просив відкласти засідання комісії, проте його клопотання не було розглянуто. Комісія не досліджувала ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, стан їх здоров`я, побутові умови, наявність у батьків доходу, який дозволяє повноцінно утримувати дітей, а тому суд при постановлені рішення не враховує цей висновок Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 02.04.2025р. у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24). Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 постанови Великої палати Верховного суду у справі 201/5972/22). Сторонами не заперечується і матеріалами справи підтверджено, що малолітні діти з липня 2024р. проживають з батьком, який їх утримує, забезпечує їх повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку. З поданих позивачем доказів, а саме з роздруківки з банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що мати дітей близько півтора роки не перераховує кошти батькові на утримання дітей. Враховуючи, що виховання дитини - це процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавств, то батьківство/материнство стосується виховання дітей та не обмежується ексклюзивністю біологічної спорідненості. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведеного вище, суд, встановивши, що на час розгляду справи та ухвалення рішення суду малолітні діти проживають разом з батьком вже близько півтора роки, він має належні житлові умови, достатнє фінансове становище аби утримувати та виховувати дітей, і безпосередньо саме батько займається вихованням та утриманням дітей, що підтверджується довідками з дошкільного та шкільного навчальних закладів, здійснює лікування та інш., чого сама відповідачка не заперечує, з урахуванням ставлення доньки до матері та батька, а також з урахуванням ставлення батьків до своїх батьківських обов`язків, інтересів дітей, суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, дійшов висновку про те, що позивач довів суду позовні вимоги. При цьому, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком не впливає негативно на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом. Щодо зустрічного позову Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати до суду заяви та клопотання. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23). Подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, яке не може бути обмежено судом. Разом з тим, суд бере до уваги, що для вчинення такої юридично значимої дії як залишення позову без розгляду, суд має пересвідчитись по-перше в наявності відповідного обсягу повноважень та компетенції у особи, яка просить її вчинити. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Вбачається, що долучений до матеріалів справи ордер адвоката Бабенко О.А. (а.с. 51) на право представлення інтересів відповідачки [PERSON] обмежень повноважень адвоката як представника не містить. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Суд вважає, що оскільки самі позивачі наразі не підтримують свій позов, то з огляду на принцип диспозитивності суд не може продовжити розгляд справи. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 388/1029/20 (провадження № 61-5083св22): «За змістом статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Закріплене за позивачем право на подання такої заяви є абсолютним. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. Суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням. Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18 (провадження № 61-2228св20), від 29 червня 2021 року у справі № 505/3083/13-ц (провадження № 61-4773св19), від 04 квітня 2022 року у справі № 441/1609/19 (провадження № 61-20050св21)». За змістом п. 1 ч. 2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду. Враховуючи, що звернення з заявою про залишення позову без розгляду є диспозитивним правом позивача, здійснено до початку розгляду справи по суті, і залишення позову без розгляду не суперечить закону і не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін та держави, суд вважає за можливе задовольнити заяву позивача та залишити позов у даній справі без розгляду. При цьому, суд роз`яснює, що ч. 2 ст. 257 ЦПК України передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У зв`язку із задоволенням позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211, 20 грн. та 605,60 слід покласти на відповідачку. На підставі викладеного та

Outcome: approved