Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України , в якому просить визнати припиненими трудові відносини між нею та Управлінням Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області з 31.03.2018 на підставі ст. 38 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є внутрішньо переміщеною особою. 09.11.2005 її було призначено на посаду провідного спеціаліста Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську Донецької області, а 23.07.2012 наказом Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську Донецької області їй було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 23.07.2012 по [INFO] . Зазначає, що у вересні 2014 року відбулася окупація Російською Федерацією частини території Донецької області України внаслідок чого м. Шахтарськ Донецької області було окуповане, а вона була змушена із дітьми переїхати до смт Верхнячка Христинівського району Черкаської області. Однак, діти хворіли та потребували постійного домашнього догляду, а тому 23.03.2016 вона звернулася до Управління ПФУ у м. Краматорську Донецької області із заявою щодо надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до 6 років. Посилається, що Управління ПФУ у м. Краматорську Донецької області повернуло її заяву у зв`язку із тим, що в управлінні на відповідальному збереженні не знаходилась її особова справа. Щодо надання відпуски їй було запропоновано звернутися до Головного управління ПФУ в Донецькій області. Стверджує, що 08.04.2016 вона отримала лист Головного управління ПФУ у Донецькій області, в якому їй було повідомлено, що Управління ПФУ в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області змінило юридичну адресу до м. Краматорськ, але керівний склад працівників управління був відсутній. Водночас у неї наявні три висновки ЛКК, якими їй надавався термін догляду за дітьми до 31.03.2018. Вказує, що 16.08.2023 вона повторно звернулася до Головного управління ПФУ в Донецькій області з питанням припинення трудових відносин з Управління ПФУ в м. Шахтарську, проте листом їй повідомлено, що до теперішнього часу Управління ПФУ в м. Шахтарську Донецької області не переміщено до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, архівні документи до Головного управління не передані. У зв`язку з чим надати їй копію наказу про звільнення не має можливості. З огляду на це, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. 08.01.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2024 звільнена позивача від сплати судового збору за звернення до суду із цим позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2024 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. 21.02.2024 від відповідача-1 до суду надійшли пояснення у яких останній зазначив, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області повинно було переміститися з тимчасово неконтрольованої території до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області змінило юридичну адресу: 84302, м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, проте керівний склад працівників Управління відсутній. Окрім цього, архівні документи Управління до Головного управління не передані та до функцій Головного управління зобов`язання із оформлення трудових відносин працівників територіальних управлінь не входять. З огляду на це, відповідач-1 просив суд провести розгляд справи за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2025 розгляд справи було призначено у судовому засіданні із повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.05.2024 до участі у справі в якості співвідповідача залучено Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області. Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомила. Водночас її неявка не є перешкодою для розгляду справи. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив та відзиву на позовну заяву не подав. Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Оскільки неявки позивача та представників відповідачів не є перешкодою для розгляду справи, тому суд здійснив розгляд справи за їх відсутності. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.11.2005 [PERSON] було призначено на посаду провідного спеціаліста відділу пенсійного забезпечення Управління пенсійного фонду України в м. Шахтарськ Донецької області, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с. 16, 17). 02.04.2007 [PERSON] було призначено на посаду головного спеціаліста відділу пенсійного забезпечення, як таку, що зараховано до кадрового резерву на цю посаду, а 01.11.2011 призначено на посаду головного спеціаліста відділу з призначення пенсій (а.с. 18, 19). Окрім цього, з 01.11.2011 Управління пенсійного фонду України в м. Шахтарськ Донецької області реорганізовано у Управління пенсійного фонду України в м. Шахтарськ та Шахтарському районі Донецької області, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с. 19). [INFO] у позивача народилося два сина - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с. 13, 14). 23.07.2012 Управлінням пенсійного фонду України в м. Шахтарськ та Шахтарському районі Донецької області видано наказ № 59-В «Про надання соціальної відпуски [PERSON] » відповідно до якого надано [PERSON] соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно зі ст. 18 Закону України «Про відпустки» з 23.07.2012 по 31.03.2015 (а.с. 15). Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення та надання фінансової підтримки окремим соціальних виплат підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», міністерствам, виконавчої влади, місцевим Державним іншим центральним органам адміністраціям необхідно було забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області змінило юридичну адресу: 84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, що підтверджується відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно із Висновком лікарсько-консультативної комісії № 24 від 17.03.2015 діти [PERSON] і [PERSON] потребують постійного домашнього догляду терміном на 1 рік (до 31.03.2016) (а.с. 30). Згідно із Висновком лікарсько-консультативної комісії № 25 від 22.03.2016 діти [PERSON] і [PERSON] потребують постійного домашнього догляду терміном на 1 рік (до 31.03.2017) (а.с. 31). Згідно із Висновком лікарсько-консультативної комісії № 35 від 23.03.2015 діти [PERSON] і [PERSON] потребують постійного домашнього догляду терміном на 1 рік (до 31.03.2018) (а.с. 32). З огляду на це, 23.03.2016 позивач звернулася із відповідною заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною за місцем знаходження Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області - 84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Поштова, 5. Водночас листом від 31.03.2016 № 8874/10 Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, яке також розташоване за вищезгаданою адресою, повернуло заяву позивача від 23.03.2016 щодо надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною у зв`язку з тим, що в управлінні на відповідальному збереженні не знаходиться особова справа позивача, в трудових відносинах з управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області остання не перебуває, а тому немає можливості надати їй зазначену відпустку. Щодо надання відпустки запропоновано звернутися до управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за адресою: 84121, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 8 (а.с. 29). Відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній станом на час звернення позивача із заявою про надання відпустки) відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку: матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Тобто зазначена норма надавала позивачу право за її бажанням звернутися із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, що було установлено судом вище, та така відпустка надається в обов`язковому порядку. Існування обставин, що діти позивача потребували домашнього догляду суд встановив вище. Отже після звернення позивача із відповідною заявою роботодавець відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» зобов`язаний був надати позивачу відповідну відпустку, позаяк вона надається в обов`язковому порядку. Позивач звернулася до роботодавця у визначений законом строк із відповідною заявою, а тому правомірно очікувала надання їй відповідної відпустки. Крім того, доказів відмови Управлінням Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області у надання позивачу відпустки матеріали справи не містять. Та обставина, що заява позивача була повернута листом від 31.03.2016 № 8874/10 Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, на переконання суду, не свідчить про відмову у наданні такої відпустки, позаяк Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області не є роботодавцем позивача та ця заяву не була йому адресована. Тому суд, враховуючи п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» про обов`язкове надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, що потребує домашнього догляду, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, вважає, що позивач є такою, якій надано відповідну відпустку, яка тривала до 31.03.2018 (досягнення дітьми позивача 6 років). Після завершення цієї відпустки [PERSON] до роботи в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області не приступила, позаяк дотепер останнє не переміщене до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що архівні документи до Головного управління не передані, що підтверджується листом ГУ Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17010-17038/М-08/8-0500/23 від 31.08.2023 (а.с. 22). Архів вищеназваного управління знаходиться в місті Шахтарську, територіальна громада якого внесена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, як тимчасово окупована російською федерацією територія України. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідач Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області зареєстроване у м. Краматорськ, проте вбачається, що фактично діяльність не здійснює та уся документація фактично знаходиться на території не підконтрольній Україні. Зважаючи на той факт, що установа, в якій позивач працювала, не була переміщена до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, до своїх трудових обов`язків позивач після завершення відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, що потребує домашнього догляду, повернутися не могла. У зв`язку із цим, позивач звернулася із заявою про припинення трудових відносин та отримання наказу про її звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України, проте листом ГУ Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17010-17038/М-08/8-0500/23 від 31.08.2023 повідомлено про неможливість надання копії наказу про звільнення та порекомендовано для вирішення ситуації звернутися в центр зайнятості за місцем проживання або до суду (а.с. 23). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. За інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7 та Форма ОК-5) Управлінні Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області до березня 2015 року здійснювало зарахування страхового стажу [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з тимчасовою окупацією території м. Шахтарськ вона не змогла приступити до роботи після завершення відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, що потребує домашнього догляду, з 31.03.2018. За наявними в матеріалах справи доказами вбачається, що заробітна плата Управлінням Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області позивачу не нараховується та не виплачується. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). Позивач зверталася із відповідною заявою, проте відповідач-1 рекомендував позивачу звернутися в центр зайнятості за місцем проживання або до суду. Таким чином, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана. З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених судовим розглядом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»( далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 24.03.2022, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Стаття 4 Закону встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві. Судовим розглядом встановлено, що трудові відносини між позивачем та Управлінням фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права. Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. При таких обставинах, враховуючи те, що установа відповідача-2 знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та Управління Пенсійного фонду України в м. Шахтарську та Шахтарському районі Донецької області з 31.03.2018, на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. Водночас не підлягають задоволенню позовні вимоги до відповідача-1, позаяк трудові відносини у цій справі існували між позивачем та відповідачем-2, яке є самостійною юридичною особою. Отже, відповідач-1 є неналежним відповідачем у цій справі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на це, з відповідача-2 на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Outcome: approved