Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

23.10.2025 до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю надійшла позовна заява ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] , в якій представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 73487756 від 29.09.2024 у розмірі 13999, 78 грн., з яких: 6970, 00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 2514, 60 грн. сума заборгованості за відсотками;4140, 18 грн. сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування Кредитом; 375, 00 грн. комісія за надання Кредиту, та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги мотивовані наступним. 29.09.2024 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладений Договір позики № 73487756, за умовами якого відповідачеві надано позику у розмірі 2500, 00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом. 27.03.2025 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ « Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу № 27/03/25, згідно з яким до ТОФ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. 27.03.2025 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» укладена додаткова угода № 1 до договору факторингу № 27/03/25. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 2, який є додатком до договору факторингу, розмір заборгованості відповідача за цим договором становить 13999, 78 грн., з яких: 6970, 00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 2514, 60 грн. сума заборгованості за відсотками;4140, 18 грн. сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування Кредитом; 375, 00 грн. комісія за надання Кредиту. Відповідач умови договору позики належним чином не виконує, що стало підставою звернення до суду. 23.10.2025 вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 24.10.2025 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином, просив розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить розглянути справу у порядку заочного розгляду. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2024 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладений Договір позики № 73487756. У зв`язку із невиконання зобов`язань за даним договором, у [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 13999, 78 грн., з яких: 6970, 00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 2514, 60 грн. сума заборгованості за відсотками;4140, 18 грн. сума заборгованості по процентам за понадстрокове користування Кредитом; 375, 00 грн. комісія за надання Кредиту. 27.03.2025 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ « Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу № 27/03/25, згідно з яким до ТОФ « ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. 27.03.2025 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» укладена додаткова угода № 1 до договору факторингу № 27/03/25. Частиною 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із статтями 513, 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 статті 1078 ЦК України). Позивачем було долучено до позовної заяви докази, які підтверджують факт того, що відступалось право грошової вимоги. По договору позики № 73487756 від 29.09.2024 відступалось право грошової вимоги від ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно п. 1.1. Договору факторингу № 27/03/25, Фактор зобов`язується відступити Фактору Права вимог , які зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі вимоги та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб. Згідно п. 1.2 Договору факторингу № 27/03/25 Сторони погодили, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. 27.03.2025 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» укладена додаткова угода № 1 до договору факторингу № 27/03/25. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі Договору відступлення права вимоги № 27/03/25 та додаткової угоди, позивач одержав від ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025, Додатковою угодою до Договору, Витягом з Реєстру боржників від 27.03.2025, копією Акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором Факторингу № 27/03/25 від 27.03.2025. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 1 статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК України). Відповідно до положення частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно з частиною 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З договору позики № 73487756 від 29.09.2024 вбачається, що він містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. У нижньому рядку договору позики «реквізити Сторін» наявний рядок: «Позичальник [PERSON] , електронний підпис одноразовим ідентифікатором 85688». За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення між відповідачем та ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договору позики № 73487756 від 29.09.2024 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, у зазначеному Договорі позики сторони погодили суму договору у розмірі 2500, 00 грн. (п.2.1. Договору), строк дії Договору - 30 днів (п.2.2. Договору), процентну ставку за користування позикою (п.2.3. Договору). З таблиці обчислення загальної вартості кредиту до Договору позики № 73487756 від 29.09.2024 вбачається, що: кредит надано на 30 днів; сума позики, що підлягає поверненню, складає 2500, 00 грн.; сума нарахованих процентів, що підлягає поверненню, складає 131, 25 грн., комісія за надання кредиту складає 375 грн., Разом до сплати 3006, 25 грн. ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме - надало відповідачу [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Розмір заборгованості відповідачем спростовано належними та допустимими доказами не було, як і не надано доказів про повернення грошових коштів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за Договором позики № 73487756 від 29.09.2024 підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6970, 00 грн., 2514, 60 грн. суми заборгованості за відсотками;4140, 18 грн. - суми заборгованості по процентам за понадстрокове користування Кредитом, суд зазначає наступне. Так, відповідно, до умов договору, обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущеннях, що Договір залишається дійсним протягом строку визначеного п.2.2 п. 2 Договору та що Позикодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. У випадку укладання угоди про зміну строку, визначеного п. 2.2.п. 2 Договору, розрахунок денної процентної ставки здійснюється станом на день внесення таких змін до Договору. Ставки визначені цим пунктом є незмінними протягом всього Строку Позики та можуть бути змінені виключно на підставі укладеної між Позикодавцем та Позичальником додаткової угоди до Договору. З розрахунку заборгованості наданої до суду вбачається, що 29.09.2024 відповідачу надано позику у розмірі 2500, 00 грн., та в подальшому відповідачу додатково надано позику у розмірі 6000, 00 грн. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів, зокрема додаткових договорів та/або угод, укладених між Позикодавцем та Позичальником про зміну умов договору, зокрема отримання відповідачем додатково позики у розмірі 6000 грн., продовження строку дії договору, зміну процентної ставки. За умовами укладеного Договору позики № 73487756 від 29.09.2024 сторони погодили сплату заборгованості за позикою до 28.10.2021 - 2500 грн. та розмір процентів за наданою позику в розмірі 131, 25 грн. Відтак, у межах строку кредитування (30 днів), відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 29.10.2021, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). Таким чином, позивач мав право на нарахування процентів за користування позиками лише в межах строку надання позики. Після закінчення строку їх дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту у порядку, передбаченому Договорами, матеріали справи не містять. Не надано й доказів того, що первісний кредитор погодив зміну строку кредитування. За змістом ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог позивач не заявляв. У зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 6970 грн. та процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору, є необґрунтованими. Щодо вимог про стягнення з відповідача суми у розмірі 375,00 грн як заборгованості за комісією, суд зазначає таке. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Аналіз умов договору про споживчий кредит № 73487756 від 29.09.2024 свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 375,00 грн., встановлена в п. 2.4 договору, є платою пов`язаною з наданням Кредиту позичальнику. Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 677/1535/15, 21.07.2021 у справі № 751/4015/15, 15.12.2021 у справі № 209/789/15, 12.04.2022 у справі № 640/14229/15 та від 20.07.2022 у справі № 343/557/15-ц. Оскільки положення договору про споживчий кредит № 73487756 від 29.09.2024 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 375,00 грн суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, відтак, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за комісією за надання кредиту в сумі 375,00 грн, яка безпідставно включена позивачем до суми загальної вартості кредиту. Таким чином, суд приходить про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за Договором позики № 73487756 від 29.09.2024 в розмірі 2631, 25 грн., з яких: 2500, 00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 131, 25 грн. сума заборгованості за відсотками, а в інший частині позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги задоволені частково (з 13999, 78 грн. до 2631, 25 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 3028,00 грн. судового збору, а тому підлягає стягненню розмір стягнутого судового збору на користь позивача за подачу позову у розмірі 569, 11 грн. (2631, 25*3028/13999, 78).

Outcome: partial