Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

03.11.2025 року ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором № 5148791 від 20.06.2021 року, що становить 96496,0 грн., та складається з: 14000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 81096,0 грн. заборгованості за відсотками, 1400,0 грн. заборгованості за комісіями, та про стягнення заборгованості за Договором № 103062537 від23.06.2021 року, що становить 52520,0 грн., та складається з: 7500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 42170,0 грн. заборгованості за відсотками, 2850,0 грн. заборгованості за комісіями. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.06.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та [PERSON] був укладений Договір № 5148791. Також 23.06.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та [PERSON] був укладений Договір № 103062537. 29.11.2021 року та 30.11.2021 року, на підставі укладених договорів факторингу, ТзОВ «МІЛОАН» відступило право вимоги до [PERSON] за вищевказаними кредитними договорами на користь ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». В свою чергу 10.01.2023 року, на підставі укладеного договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до [PERSON] за вищевказаними кредитними договорами на користь ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами не виконувала, у зв`язку з чим допустила заборгованість по вищевказаних договорах в загальній сумі 149016,0 грн., яку представник позивача просить стягнути на користь товариства. Також просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу. 04.11.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 11.11.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, однак недоліки позовної заяви було усунуто частково. Проте, з метою забезпечення доступу до правосуддя, суд вважав за можливе відкрити провадження у справі. Також представник позивача подав клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати у АТ «ТАСКОМБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю, в т.ч. інформацію чи видавалась на ім`я [PERSON] банківська картка № [NUMBER] , з зазначенням ідентифікаційних даних власника картки та повного номеру картки, інформацію щодо фінансового номера телефону за цією платіжною карткою та чи є номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] , докази зарахування на цю банківську картку кредитних коштів в сумі 20000,0 грн. - 20.06.2021 року та в сумі 15000,0 грн. - 23.06.2021 року, шляхом надання виписки за період з 20.06.2021 року по 30.06.2021 року. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.11.2025 року вирішено прийняти до розгляду позовну заяву, відкрити провадження у справі та справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачці п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання нею відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання нею заперечення, а позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Також вказаною ухвалою було частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано у АТ «ТАСКОМБАНК» належним чином посвідчені документи, які містять інформацію про видачу та належність [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] та рух коштів по ній за період з 20.06.2021 року по 23.06.2021 року включно з відображенням часу зарахування коштів на суми 20000,0 грн. та 15000,0 грн. 28.11.2025 року АТ «ТАСКОМБАНК» на виконання вимог ухвали суду направив на адресу суду витребувану інформацію. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч. 1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивача ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд справи провести без його участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, відзиву на позовну заяву суду не надала, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України, в тому числі шляхом вручення поштових відправлень з судовими повістками. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 Заочний розгляд справи. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідачка про причини неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву суду не надала, а позивачем подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов кредитного договору шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Системний аналіз наведених положень цивільного законодавства дає підстави вважати, що при укладенні кредитного договору кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту, й несе зобов`язання із своєчасного його повернення та сплати процентів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (чч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. У справах про стягнення кредитних коштів на банк покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов кредитного договору. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про споживчий кредит»). Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст. 1 Закону України «Споживче кредитування». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Звертаючись з позовом, ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що 20.06.2021 року [PERSON] (відповідачка) заповнила анкету-заяву на кредит № 5148791 (а.с. 14 зворот - 15), за результатами розгляду якої 20.06.2021 року між первісним кредитором - ТзОВ «Мілоан» та позичальником - [PERSON] (відповідачка) був укладений договір про споживчий кредит № 5148791 (далі - Кредитний договір). Відповідно до його умов кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 Договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, передбачену п. 1.5.1 Договору, та проценти за користування кредитом, передбачені п.п. 1.5.2, 1.6 Договору, відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1), у встановлений п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Загальний розмір кредиту становить 20000,0 грн. Кредит надається строком на 20 днів з 20.06.2021 року. Остаточний термін повернення кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом - 10.07.2021 року. Комісія за надання кредиту становить 1400,0 грн., яка нараховується за ставкою 7,0 % від суми кредиту одноразово. Нараховані проценти за користування кредитом за весь строк кредитування складатимуть 3520,0 грн., які нараховуються за ставкою 0,88 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (Розділ 1 Кредитного договору) (а.с. 9-12 зворот). Цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби та підписується позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (СМС) на мобільний номер телефону позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання цього кредитного договору (Розділ 6 Кредитного договору). Крім цього до матеріалів позовної заяви позивачем долучено правила надання коштів у позику, в т.ч. на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Мілоан» (в редакції від 13.05.2021 року), Графік платежів за договором про споживчий кредит (Додаток № 1 до Договору) та паспорт споживчого кредиту (Додаток № 2 до Договору), які підписані відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та у зазначених документах міститься інформація, необхідна для укладення договору про споживчий кредит, його виконання та порядку погашення заборгованості (а.с. 13-14, 15 зворот - 19). Також, звертаючись з позовом, ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що 23.06.2021 року [PERSON] (відповідачка) заповнила анкету-заяву на кредит № 103062537 (а.с. 27 зворот - 28), за результатами розгляду якої 23.06.2021 року між первісним кредитором - ТзОВ «Мілоан» та позичальником - [PERSON] (відповідачка) був укладений договір про споживчий кредит № 103062537 (далі - Кредитний договір). Відповідно до його умов кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 Договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, передбачену п. 1.5.1 Договору, та проценти за користування кредитом, передбачені п.п. 1.5.2, 1.6 Договору, відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1), у встановлений п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Загальний розмір кредиту становить 15000,0 грн. Кредит надається строком на 15 днів з 23.06.2021 року. Остаточний термін повернення кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом - 08.07.2021 року. Комісія за надання кредиту становить 2850,0 грн., яка нараховується за ставкою 19,0 % від суми кредиту одноразово. Нараховані проценти за користування кредитом за весь строк кредитування складатимуть 4500,0 грн., які нараховуються за ставкою 2,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (Розділ 1 Кредитного договору) (а.с. 22-25 зворот). Цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби та підписується позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (СМС) на мобільний номер телефону позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання цього кредитного договору (Розділ 6 Кредитного договору). Крім цього до матеріалів позовної заяви позивачем долучено правила надання коштів у позику, в т.ч. на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Мілоан» (в редакції від 13.05.2021 року), Графік платежів за договором про споживчий кредит (Додаток № 1 до Договору) та паспорт споживчого кредиту (Додаток № 2 до Договору), які підписані відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та у зазначених документах міститься інформація, необхідна для укладення договору про споживчий кредит, його виконання та порядку погашення заборгованості (а.с. 26-27, 29-32 зворот). Отже, звертаючись з позовом, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що кредитні договори були укладені шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаними у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач отримала кредитні кошти та у подальшому порушила обов`язок з їх повернення, тобто не виконувала, або неналежним чином виконувала умови вказаного вище договору. Згідно з п. 2.1 вищевказаних кредитних договорів кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. При цьому у вищевказаних кредитних договорах та додатках до них відсутні відомості про номер карткового рахунку, на який слід перерахувати кредитні кошти. Як вбачається з доданих до позовної заяви квитанцій, складених ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЛАЄНС» від 20.06.2021 року та 23.06.2021 року (а.с. 20, 33 зворот), перерахування коштів на підставі вищевказаних кредитних договорів в сумі 20000 грн. та 15000,0 грн. здійснено на картку № [NUMBER] . Разом з тим, відповідно до відповіді АТ «ТАСКОМБАНК» від 21.11.2025 року, наданої на виконання ухвали суду від 11.11.2025 року, банківська картка з таким номером відповідачці не видавалась. Більше того, у АТ «ТАСКОМБАНК» відсутня інформація про [PERSON] як клієнта банку, рахунки на її ім`я в банку не відкривались. При цьому з вказаної відповіді встановлено, що банківська картка № [NUMBER] належить гр. [PERSON] та згідно долученої виписки про рух коштів за цією банківською карткою за період з 20.06.2021 року по 23.06.2021 року його картковий рахунок 20.06.2021 року було поповнено на суму 20000,0 грн. та 23.06.2021 року на суму 15000,0 грн. Однак, у своїй позовній заяві ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» стверджує, що грошові кошти були перераховані на платіжну карту позичальника [PERSON] № [NUMBER] . Отже судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не є отримувачем кредитних коштів за обома кредитними договорами, оскільки грошові кошти в сумі 20000,0 грн. та 15000,0 грн., перераховані ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 20.06.2021 року 23.06.2021 року на виконання умов Договору про споживчий кредит № 5148791 від 20.06.2021 року та Договору про споживчий кредит № 103062537 від 23.06.2021 року на банківську карту № [NUMBER] , отримані [PERSON] , а не [PERSON] . Тобто у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що саме [PERSON] отримала грошові кошти за Договорами про споживчий кредит. За змістом положень ст.ст. 512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Нормами ст.ст. 1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. 29.11.2021 року між ТзОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) було укладено Договір факторингу № 29-11-102 (а.с. 38-46). З копії Реєстру боржників до Договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року (а.с. 48-49 зворот), затвердженого актом приймання-передачі від 30.11.2021 року (а.с. 47- 47 зворот), вбачається, що ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за Кредитним договором № 5148791 від 20.06.2021 року на сумарну заборгованість 35596,0 грн., яка складається з: 14000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 20196,0 грн. заборгованості за процентами, 1400,0 грн. заборгованості за комісією. Порядок нарахувань та погашень заборгованості по вказаному кредиту відображено у відомостях, складених первісним кредитором ТзОВ «Мілоан» за період з 20.06.2021 року по 23.10.2021 року (а.с. 20 зворот - 21 зворот). Відповідно до п. 7.1. Договору факторингу розмір фінансування за реєстром боржників складає 4593071,73 грн., яку фактор зобов`язаний сплатити на користь клієнта, шляхом одноразового перерахування грошових коштів протягом п`яти банківських днів з дати підписання цього договору. Платіжним дорученням № 308250005 від 03.12.2021 року ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) здійснило повну оплату на рахунок ТзОВ «Мілоан» згідно Договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року на загальну суму 4593071,73 грн. (а.с. 46 зворот). Також 30.11.2021 року між ТзОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) було укладено Договір факторингу № 30-11-65 (а.с. 50-58). З копії Реєстру боржників до Договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року (а.с. 60-61 зворот), затвердженого актом приймання-передачі від 03.12.2021 року (а.с. 59-59 зворот), вбачається, що ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за Кредитним договором № 103062537 від 23.06.2021 року на сумарну заборгованість 20270,0 грн., яка складається з: 7500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 9920,0 грн. заборгованості за процентами, 2850,0 грн. заборгованості за комісією. Порядок нарахувань та погашень заборгованості по вказаному кредиту відображено у відомостях, складених первісним кредитором ТзОВ «Мілоан» за період з 23.06.2021 року по 21.10.2021 року (а.с. 34-35). Відповідно до п. 7.1. Договору факторингу розмір фінансування за реєстром боржників складає 2601567,70 грн., яку фактор зобов`язаний сплатити на користь клієнта, шляхом одноразового перерахування грошових коштів протягом п`яти банківських днів з дати підписання цього договору. Платіжним дорученням № 308250004 від 03.12.2021 року ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) здійснило повну оплату на рахунок ТзОВ «Мілоан» згідно Договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року на загальну суму 2601567,70 грн. (а.с. 58 зворот). В подальшому 10.01.2023 року між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (новий кредитор) та ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (позивач) було укладено Договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (а.с. 62-72). Відповідно до п. 5.1. Договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги сторони погодили, що первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору реєстри боржників та документацію на умовах та в порядку визначених цим договором. Первісний кредитор має право передавати документацію в тому числі у вигляді копій договорів. При цьому, умови передачі документації будуть вважатись виконаними. З копії Реєстру боржників до Договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року (а.с. 75-79), затвердженого актом приймання-передачі від 10.01.2023 року (а.с. 74-74 зворот), вбачається, що ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (позивач) передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] , а саме: за Кредитним договором № 5148791 від 20.06.2021 року на сумарну заборгованість 96496,0 грн., яка складається з: 14000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 81096,0 грн. заборгованості за процентами, 1400,0 грн. заборгованості за комісією; за Кредитним договором № 103062537 від 23.06.2021 року на сумарну заборгованість 52520,0 грн., яка складається з: 7500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 42170,0 грн. заборгованості за процентами, 2850,0 грн. заборгованості за комісією. Порядок нарахувань та погашень заборгованості по вказаному кредиту відображено у розрахунку заборгованості, складеному попереднім кредитором ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за період з 29.11.2021 року по 23.02.2022 року (а.с. 35 зворот, 36). Проте, оскільки під час судового розгляду судом встановлено, що відповідачка [PERSON] грошові кошти за обома Договорами про споживче кредитування від первісних кредиторів не отримувала, то у ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відсутнє право вимагати від неї виконання обов`язків за цими договорами. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Суд наголошує на тому, що за правовими висновками Верховного Суду, які висвітлені у постанові від 01.11.2023 у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення як основного боргу за кредитним договором, так і похідних від нього інших видів нарахувань, та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд зазначає, що відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-83цс13, від 9 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, а також постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, договір позики (кредиту) є реальним і вважається укладеним лише з моменту передання грошей позичальнику. Сам факт підписання тексту договору без фактичної передачі грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути суму позики. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів є істотною умовою договору позики, яку суд зобов`язаний установити під час розгляду справ цієї категорії. У разі, якщо факт отримання коштів не підтверджений належними доказами, договір вважається неукладеним. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені у постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 619/598/21 (провадження № 61-20498св21) зазначено, що якщо грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, то такий договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/40209/20 (провадження № 61-10924св21), де суд дійшов висновку, що договір, за яким кошти перераховано на картку, що не належить позичальнику, порушує вимоги Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, з огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів фактичного отримання відповідачкою грошових коштів, суд дійшов висновку, що позивачем не виконано умови кредитування в частині видачі відповідачці кредитних коштів, а відтак правові підстави для стягнення будь-якої заборгованості з відповідачки відсутні. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач не подав належних та допустимих доказів, які обґрунтовують його позовні вимоги в частині видачі відповідачці кредитних коштів за Договором про споживчий кредит № 5148791 від 20.06.2021 року та Договором про споживчий кредит № 103062537 від 23.06.2021 року, з аналізу наявних у справі матеріалів, належних та достовірних доказів, які свідчать про те, що кредитні кошти були перераховані на банківську картку, яка не належить відповідачці, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. При такому вирішенні позову, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. (платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 0570390018 від 30.10.2025 року, а.с. 112) та на професійну правничу допомогу в сумі 25000,0 грн. (а.с. 85-90 зворот) слід покласти на рахунок позивача.

Outcome: dismissed