Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-17 00:00:00

21 лютого 2025 року адвокат Ільїн О.В., звернувся до суду із позовом, в інтересах [PERSON] до Фермерського господарства «ЛЕСЯ», Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання недійсними та скасування державних актів, визнання відсутнім права користування земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, позивач вказує, що 29 грудня 1992 року на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів № 3113 громадянину [PERSON] було передано у постійне користування земельну ділянку, загальною площею 50,0 га. 22 лютого 1993 року громадянином [PERSON] було створено Фермерське господарство ЛЕСЯ, про що видано Свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № 20897357 від 22.02.1993 року. Рішенням Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 року № 140-17 було затверджено Технічну документацію по складанню державних актів на землю та на право постійного користування землею громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 50,0 га, в тому числі безоплатно у власність [PERSON] 6,0 га із вказаної земельної ділянки. 12 березня 1998 року головою Казанківської селищної ради нардепів було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, серії МК № 013622. 10 липня 2005 року до складу ФГ ЛЕСЯ було введено [PERSON] та проведено розпаювання земельної ділянки за результатами чого, [PERSON] було виділено земельну ділянку, площею 9,66 гау власність із земель постійного користування фермерського господарства. Як вказує позивач, після відведення земельної ділянки, площею 9,66 га із земель постійного користування фермерського господарства ЛЕСЯ, що складало 44,0 га у власність [PERSON] , новий Державний акт на залишок земельної ділянки, розміром 34,34 га (44,0 га -9,66 га) не складався та технічна документація не розроблялася та не затверджувалася. Між тим, розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації від 02.09.2005 року № 437-р, у зв`язку із відведенням земельної ділянки, площею 9.66 га із земель постійного користування фермерського господарства ЛЕСЯ, що складало 44,0 га у власність [PERSON] надано дозвіл на складання Технічної документації зі складання плану до договору оренди земельної ділянки, площею 33,9 га, проєкт якого (договору), до виготовлення Технічної документації необхідно було подати на розгляд голови райдержадміністрації. Таким чином, позивач вказує, що в результаті відведення [PERSON] земельної ділянки, площею 9.66 га із земель постійного користування фермерського господарства ЛЕСЯ, що складало 44,0 га, відбувся поділ такої земельної ділянки та у зв`язку із цим, в законному порядку повинна була бути сформована земельна ділянка площею 34,34 га. З огляду нате, що ФГ ЛЕСЯ не забезпечило складання технічної документації та не отримувало нового Державного акту на право користування земельною ділянкою 34,34 га, то відповідно право фермерського господарства на користування нею відсутнє. Також позивач зазначає, що 27 лютого 2011 року громадянин [PERSON] на ім`я якого було видано Державний акт на право постійного користування землею, площею 44,0 га помер та наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 04.12.2019 року № 11067/0/14-19-СГ право постійного користування землею, площею 44 га було припинено. Внаслідок цього, земельні ділянки, які утворились після припинення права користування ФГ ЛЕСЯ земельною ділянкою, площею 34,34 га були поділені на різні частини, площею по 2,0 га та в подальшому відведенні у власність громадян. У 2020 році мати позивача придбала у власність 10 земельних ділянок, які у 2022 році успадкував позивач. В той же час, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року було задоволено позов ФГ ЛЕСЯ, визнано недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 04.12.2019 року № 11067/0/14-19-СГ про припинення права користування фермерським господарством земельною ділянкою, площею 34,34 га та визнано за ФГ ЛЕСЯ право постійного користування на вказану земельну ділянку, у зв`язку із чим, ФГ ЛЕСЯ звернулося до суду із позовними вимогами про витребування земельної ділянки, площею 34,34 га у позивача. У пред`явленому позові до відповідачів по справі, позивач вважає недійсним державний акт про право постійного користування землею від 29.12.1992 року № 3113 виданий на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів Лазаревичу А.П. про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50,0 га мотивуючи свої вимоги тим, що вказана земельна ділянка за діючим у той час законодавством могла надаватись [PERSON] лише у право довічного успадковуваного володіння або у власність, а не у постійне користування, про що вказано у спірному державному акті. При цьому, на вказану земельну ділянку не було складено та затверджено відповідного проєкту, у зв`язку із чим складання та видача Державного акту про право користування землею було безпідставним. Позивач також вважає недійсним Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, серії МК № 013622, оскільки на момент його видачі (1997 рік) фермерське господарство вже існувало та отримало у користування вказану земельну ділянку у площі 50,0 га. Сам факт її подальшого поділу є протиправним та виділення із 50 га земельної ділянки у власність [PERSON] частини землі не відповідало діючому у той час законодавству. Крім цього, позивач зазначає, що оскільки майнові права на земельну ділянку не увійшли до статутного капіталу ФГ ЛЕСЯ то відповідне право користування землею у фермерського господарства відсутнє. Окрім цього, позивач вказує на те, що відповідна земельна ділянка, була виділена саме громадянину [PERSON] , оскільки на момент складання Державного акту фермерське господарство вже було зареєстроване. Виходячи з наведеного, позивач просив суд: - визнати недійсним та скасувати Державний акт від 19.12.1992 року, виданий на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів № 3113 [PERSON] про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50 га; - визнати недійсним та скасувати Державний акт від 12.03.1998 року, серії МК № 013622, виданий на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 36 від 18.06.1997 року [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га; - визнати відсутнім у ФГ ЛЕСЯ права користування землею за Державним актом від 29.12.1992 року, виданим на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів № 3113 [PERSON] про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50 га та за Державним актом від 12.03.1998 року, серії МК № 013622, виданий на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 36 від 18.06.1997 року [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га. Судові витрати позивач просив стягнути з відповідачів. Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання. Цією ж ухвалою було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від відповідача Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області докази, а саме: належним чином засвідчені копії матеріалів щодо надання в постійне користування [PERSON] земельної ділянки, площею 50,0 га, 44,0 га та 34,34 га. Ухвалою суду від 25 червня 2025 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано з Відділу № 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області засвідченні копії матеріалів щодо надання в постійне користування [PERSON] земельної ділянки, площею 50,0 га, 44,0 га та 34,34 га. 11 березня 2025 року на адресу суду, через систему Електронний суд надійшов відзив від представника відповідача - голови ФГ ЛЕСЯ Мунтянова П.О., яким представник заперечив проти позовних вимог позивача. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач вказує, що земельним законодавством було передбачено надання громадянам України землі для ведення селянського (фермерського) господарства у довічне успадковуване володіння, проте на момент отримання громадянином [PERSON] земельної ділянки, площею 50,0 га норми законодавства щодо довічного успадковуваного володіння землею втратили чинність. Тому [PERSON] отримав земельну ділянку із правом постійного користування. Після відведення земельної ділянки [PERSON] , було зареєстровано ФГ ЛЕСЯ. Можливість виділу із земельної ділянки її частини у власність [PERSON] було передбачено законодавством та отримання [PERSON] земельної ділянки, площею 6,0 га у власність із земель, якими користувалося фермерське господарство не можна вважати поділом земельної ділянки. Після передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 6,0 га, було забезпечено складання Державного акту на право користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, яка залишилась у користуванні господарства. Що стосується втрати права користування на земельну ділянку, то відповідач зазначив, що після створення ФГ ЛЕСЯ вказана земельна ділянка перейшла в користування господарства, а після виділу у власність її частини [PERSON] та [PERSON] її поділ не відбувся та відповідних правових норм щодо припинення в такому випадку права користування на землю не існує. Відсутність у складеному капіталі фермерського господарства вказаної земельної не є фактом відсутності права користування нею, оскільки таке право користування лише може включатися до майна господарства, але не обов`язково повинно бути включено. Таким чином, відповідач просив відмовити в задоволенні позову позивачу. Також до вказаного відзиву було надано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої господарської справи, яка на той час розглядалася Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 915/1407/20, яке було відкликано представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні, яке відбулось 16.06.2025 року. 24 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Володимирівськоїсільської ради Баштанського району Миколаївської області, згідно якого відповідач просив визнати його неналежним відповідачем у справі. В судовому засіданні сторони підтримали власні вимоги та заперечення. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача просили в задоволенні позову відмовити. Представники Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області та третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Згідно поданого відзиву від 24.03.2025 року представник Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області просив проводити судовий розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, судом було встановлено наступні обставини. Так, судом встановлено, що громадянкою [PERSON] : - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.11.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0131, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 28-29, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 27.03.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0134, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 30-31, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.11.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0137, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 32-33, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.11.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0139, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 34-35, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.11.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0141, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 36-37, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 20.02.2021 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0143, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 38-39, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14.03.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0144, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 40-43, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14.03.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0145, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 44-45, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 24.03.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0146, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 46-47, Т.1); - на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 03.11.2020 року було придбано земельну ділянку, площею 2,0 га, з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0148, розташованої в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 48-49, Т.1). Вказані земельні ділянки успадкував позивач [PERSON] , на які зареєстрував право власності, що вбачається з: - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395782635, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0131, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості зазначені у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 14, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395782834, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0134, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 15, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395782956, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0137, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 16, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395783091, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0139, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 17, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395783181, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0141, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 18, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, які містять довідки від 20.09.2024 року № 395783282, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0143, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 19, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395783471, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0144, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 20, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідку від 20.09.2024 року № 395783589, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0145, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 21, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395783707 щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0146, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 22, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 20.09.2024 року № 395783376, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0148, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 20.09.2024 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 23, Т.1); - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 21.02.2025 року № 414512301, щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0149, площею 2,0 га. Також, з огляду на відомості у вказаній довідці, станом на 21.02.2025 року, об`єкт перебував в процесі об`єднання (а.с. 24, Т.1). Станом на 21.02.2025 року позивач [PERSON] є власником наступних земельних ділянок, а саме: - з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0214, площею 12,0 га, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 21.02.2025 року № 414512581 (а.с. 25, Т.1); - з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0215, площею 4,0 га, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 21.02.2025 року № 414512800 (а.с. 26, Т.1); - з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0217, площею 6,0 га, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку містить довідка від 21.02.2025 року № 414513267 (а.с. 27, Т.1). Аналіз наведених доказів свідчить, що позивач успадкував 10 земельних ділянок, загальною площею 20,0 га (по 2,0 га кожна), які в подальшому процесі об`єднання склали три земельні ділянки, а саме: з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0214, площею 12,0 га; з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0215, площею 4,0 га; з кадастровим номером: 4823680300:01:000:0217, площею 6,0 га. Між тим, з матеріалів справи також встановлено, що громадянин [PERSON] на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 29.12.1992 року № 3113 отримав у постійне користування земельну ділянку, площею 50,0 га, що вбачається з Державного акту б/н та б/д (а.с. 151, Т.1) та заключення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району від 08.10.1992 року (а.с. 152, Т.1). Земельна ділянка, надана [PERSON] площею 50,0 га, розташована в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що встановлено судом з дослідженої Технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності та постійного користування землею (по фактичному користуванню) громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, складеного Миколаївською філією Інституту землеустрою Української академії аграрних наук складеного у 1997 році (а.с. 132-146, Т.1). Згідно розпорядження Представника Президента України від 08.02.1993 року (а.с. 148, Т.1), а також Свідоцтва про державну реєстрацію від 22.02.1993 року (а.с. 153, Т.1) судом встановлено факт проведення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - Фермерське господарство ЛЕСЯ. Також, із наведеної вище Технічної документації вбачається, що за розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 18.06.1997 року № 36 (а.с. 71, 136, Т.1) було надано згоду на відведення [PERSON] безоплатно у приватну власність однієї середньої земельної частки по Олександрівській сільській раді, площею 6,0 га та залишення у користуванні 43,2 га із земель ФГ ЛЕСЯ. Згідно з рішенням Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 року № 140/17 (а.с. 70, 146, Т.1, а.с. 41-54, Т.2) Технічну документацію було затверджено та відведено безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 6,0 га із земель, які належали на праві постійного користування ФГ ЛЕСЯ, площею 50,0 га. Пунктом 2 вказаного рішення зобов`язано Миколаївську філію Інституту землекористування скласти державні акти на право постійного користування землею та на право приватної власності на землю. На виконання вказаного рішення, [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, серії МК № 013622 (а.с. 50, 149, Т.1, а.с 54, Т.2) та Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 6 га, серії МК № 1624 (а.с. 150). Також судом встановлено, що наказом голови ФГ ЛЕСЯ від 10.07.2005 року № 4 Про розпаювання землі (а.с. 55, Т.1) було введено до складу членів фермерського господарства громадянина [PERSON] та проведено розпаювання земельної ділянки господарства. Відповідно до розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 09 вересня 2005 року № 437-р (а.с. 72, Т.1) було надано дозвіл [PERSON] на розробку проєкту відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, як члену ФГ «ЛЕСЯ» в розмірі 10 умовних кадастрових гектарів із земель раніше наданих у користування згідно Державного акту на право постійного користування землею, серії МК № 013622 в межах території Олександрівської сільської ради та надано дозвіл на розробку Технічної документації зі складання проєкту договору оренди земельної ділянки, площею 33,9 га, для ФГ «ЛЕСЯ» терміном на 5 років, яку було надано раніше у користування згідно державного акту на право постійного користування землею, серії МК № 013622 в межах території Олександрівської сільської ради. З дослідженого судом Проєкту землеустрою (а.с. 154-173, Т.1) встановлено, що на виконання наведеного вище розпорядження, [PERSON] було замовлено відповідний проєкт відведення земельної ділянки та визначено розмір земельної ділянки у площі 9,66 га із земель фермерського господарства «ЛЕСЯ» (а.с. 163, 165, 168-170 Т.1). Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20.09.2005 року № 463-р (а.с. 73, Т.1) було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки члену ФГ «ЛЕСЯ» [PERSON] у власність для ведення фермерського господарства «ЛЕСЯ» в межах території Олександрівської сільської ради та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 9,66 га із земель Олександрівської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження було складено Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії МК 099970 від 03.10.2005 року (а.с. 53, 174, Т.1), згідно якого [PERSON] передано у власність земельну ділянку, площею 9,66 га в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського районного Миколаївської області. За результатами дослідження вказаних доказів, судом встановлено, що у 1992 році громадянин [PERSON] , з метою ведення фермерського господарства отримав на праві постійного користування земельну ділянку, площею 50,0 га, яка перебувала у користуванні ФГ «ЛЕСЯ». У 1997 році громадянину [PERSON] було відведено у власність 6,0 га земельної ділянки із земель, які знаходились у користуванні ФГ «ЛЕСЯ», тобто із раніше наданих 50,0 га, в результаті чого ФГ «ЛЕСЯ» було видано новий Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га. Після цього, до ФГ «ЛЕСЯ» було прийнято у члени господарства громадянина [PERSON] , якому було відведено у власність 9,66 га земельної ділянки, із земель, які знаходились у постійному користуванні фермерського господарства, тобто із 44,0 га. Відповідно до наведеного, у користуванні ФГ «ЛЕСЯ» із площі раніше наданої земельної ділянки у 50,0 га, після відведення у власність членам фермерського господарства залишилось 34,34 га (50,0 га -44,0 га -9,66 га) у користуванні. Доказів того, що на земельну ділянку, яка залишилась у постійному користуванні ФГ «ЛЕСЯ» у площі 34,34 га суду надано не було. З пояснень сторони відповідача, наданих в ході судового розгляду нова Технічна документація щодо земельної ділянки, площею 34,34 га не складалась та Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 34,34 га не видавався. Як також встановлено судом, [INFO] громадянин [PERSON] помер, що встановлено із Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 01.03.2011 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 74, Т.1). У зв`язку із цим, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №11067/0/14-19-СГ від 04.12.2019 року (а.с. 56, Т.1), право постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га, надане громадянину [PERSON] , посвідчене державним актом на право постійного користування землею, серії МК №13622, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12.03.1998 року за №61, розташовану в межах території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, визнано припиненим. Як вбачається із наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 2212/0/14-20-СГ від 30.01.2020 року (а.с. 220, Т.1) громадянам, у кількості шістнадцяти осіб, було надано у власність земельні ділянки, площею 2,0 га кожна, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованих в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що набуті ним у власність земельні ділянки, утворилися в результаті припинення права постійного користування на земельні ділянки, площею 44,0 га, які належали на праві користування ФГ «ЛЕСЯ». Після видання наказу Головного управління\~Держгеокадастру у\~Миколаївській області\~№11067/0/14-19-СГ\~від 04.12.2019\~року земельні\~ділянки було\~повернуто у\~власність держави,\~після чогопередано у розмірі 2,0 га громадянам, які в подальшому придбала мати позивача. Вказані обставини не заперечувались сторонами у справі, у зв`язку із чим суд вважає встановленими обставини того, що земельні ділянки, які перебувають у власності позивача повністю входять до складу земельних ділянок, які до видання наведеного вище наказу Держгеокадастру перебували у користуванні ФГ «ЛЕСЯ». Між тим, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 915/1407/20 (а.с. 208-227, Т.1) було: - визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №11067/0/14-19-СГ від 04.12.2019 року "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою"; - визнано за селянським (фермерським) господарством "ЛЕСЯ" право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я [PERSON] відповідно до Державного акту на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів №3113 від 29.12.1992 року та\~Державного акту на право постійного користування землею від 12.03.1998 року на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області №140-17 від 21.11.1997 року. Таким чином, внаслідок визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №11067/0/14-19-СГ від 04.12.2019 року, судом апеляційної інстанції було визнано й право ФГ «ЛЕСЯ» на вказані вище земельні ділянки, частина яких належить позивачу, що й обумовило виникнення між сторонами спірних правовідносин. Встановивши наведені обставини, суд керується наступним. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. При цьому, за змістом частини першої, четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України звільняються від доказування: обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, якщо у ній беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, також не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. \~ \~ \~ \~Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту від 19.12.1992 року, виданого на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів № 3113 [PERSON] про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50,0 га. Як вказує позивач земельна ділянка за діючим у той час законодавством могла надаватись [PERSON] лише у право довічного успадковуваного володіння або у власність, а не у постійне користування, про що вказано у спірному Державному акті. При цьому, на вказану земельну ділянку не було складено та затверджено відповідного проєкту відведення землі, у зв`язку із чим складання та видача державного акту про право користування землею було безпідставним. Окрім цього, позивач вказує на те, що відповідна земельна ділянка, була виділена саме громадянину [PERSON] , оскільки на момент складання державного акту фермерське господарство вже було зареєстроване. Оцінюючи вказані твердження, суд вважає їх такими, що не відповідають встановленим судом обставинам та доказам у справі. Так, дійсно Земельний кодекс УРСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею. Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського господарства). Вказане положення було продубльовано у частині першій статті 50 цього Кодексу, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. При цьому, окремо законодавець виділяв й іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого було передбачено у статті 7 тієї редакції Кодексу. Таким чином, починаючи з 1990 року законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому Кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства - право довічного успадковуваного володіння. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року №889-ХІІ, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, було затверджено й форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Разом із тим, ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування. Так, відповідно до статті 7 Кодексу у редакції від 13 березня 1992 року передбачалося, що земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям. У змісті статті 50 ЗК України 1992 року було також передбачено, що громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передаються у власність або в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ. З набуттям чинності ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року було затверджено й нові форми Державних актів, а саме, на право власності на землю і право постійного користування землею, що вбачається із Постанови Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року № 2201-XII. Як було встановлено судом з матеріалів справи, громадянин [PERSON] на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 29.12.1992 року № 3113 отримав у постійне користування земельну ділянку, площею 50,0 га, що вбачається з Державного акту б/н та б/д (а.с. 151, Т.1) та заключення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району від 08.10.1992 року (а.с. 152, Т.1). Відповідно до наведеного, діючі норми земельного законодавства на момент складання Державного акту, тобто після 13 березня 1992 року, не передбачали, а ні права довічного успадковуваного володіння, а ні відповідної форми Державного акту про право довічного успадковуваного володіння. При цьому, суд погоджується із позицією позивача у справі, що на час надання громадянину [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинним Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» в редакції від 14 жовтня 1992 року (далі Закон в редакції 1992 року). Дійсно, за змістом частини четвертої статті 2 вказаного Закону в\~редакції 1992\~рокубуло передбачено, що на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності. \~ \~ \~ \~Аналогічного змісту була викладена й частина перша статті 4 Закону в\~редакції 1992\~року,\~згідно якої\~ було\~передбачено,\~щоземельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Тобто, на момент надання [PERSON] вбачається існування певних колізій між нормамиЗемельного кодексу України та Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» щодо того, яке право повинно бути надано голові фермерського господарства на земельну ділянку. Долаючи відповідну колізію правових норм суд враховує, що норми Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» щодо права довічногоуспадковуваного володіннянабули чинності в редакції цього закону від 20 грудня 1991 року та після внесення змін у вказаний Закон з 14 жовтня 1992 року залишались а цій частині у редакції 1991 року та не змінювались. Відповідно, норми Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» в частині можливого отримання земель для фермерського господарства лише у довічне\~успадковуване володіння,\~приватну власність\~або в\~оренду залишались з редакції Закону від 20 грудня 1991 року, а тому з набуттям чинності ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року, саме норми Кодексу долають колізію із Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» за темпоральним принципом, тобто як норми, що були прийняті пізніше. Відповідно до наведеного, суд приходить до висновку, що надання [PERSON] у постійне користування земельної ділянки, площею 50,0 га відбулося у відповідності до норм ЗК України 1992 року в цій частині. Що стосується тверджень позивача про відсутність складеного та затвердженого проєкту землеустрою, у зв`язку із чим складання та видача Державного акту про право користування землею було безпідставним, то судом враховується факт наявності рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 29.12.1992 року № 3113, що вбачається з Державного акту б/н та б/д (а.с. 151, Т.1) та відповідного проєкту відведення земельної ділянки, яке було затверджено заключенням Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району від 08.10.1992 року (а.с. 152, Т.1), що прямо вбачається зі змісту наведених документів. Дійсно, в ході судового розгляду справи, судом не було досліджено відповідних матеріалів, складених станом на 1992 рік, оскільки, незважаючи на вжиті судом заходи, відповідні матеріали не були надані суду як за ухвалою від 26.02.2025 року так і стороною відповідача. Між тим, з урахуванням "балансу вірогідностей", суд в ході розгляду справи та з огляду на досліджені докази не знаходить обставин, що вказують на можливу неправдивість тверджень сторони відповідача щодо наявностізаконних підстав для складанняДержавного акту б/н та б/д про постійне право користування земельною ділянкою, площею 50,0 га, виданого громадянину [PERSON] , як не знаходить й підстав для сумнівів у правдивості тверджень змісту Державного акту б/н та б/д та заключення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району від 08.10.1992 року щодо наявності відповідного проєкту відведення земельної ділянки на момент складання таких документів. Щодо твердження позивача, що відповідна земельна ділянка, була виділена саме громадянину [PERSON] , оскільки на момент складання державного акту фермерське господарство вже було зареєстроване, то суд критично ставиться до такого обґрунтування позовних вимог. Так, за змістом статті 50 ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року було передбачено, що громадянам \~України,\~ які\~виявили \~бажання \~вести \~селянське (фермерське)\~господарство,\~передаються за\~їх бажанням\~у власність\~або надаються\~в користування,\~ в\~ тому\~ числі\~ на\~ умовах\~ оренди,\~земельні ділянки,\~включаючи присадибний\~наділ. Передача\~земельної ділянки\~у приватну\~власність або\~ надання\~її в\~користування здійснюється\~із земель\~запасу,\~а \~також \~земель,\~вилучених у\~встановленому порядку. Земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами і лісовими угіддями. \~ \~ \~ \~В свою чергу, зі змісту статті 8 Закону в редакції 1992 року передбачалося, що після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. \~ \~ \~ \~Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. \~ \~ \~ \~Таким чином, створенню фермерського господарства передує,\~по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та,\~по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, провадження № 14-86цс22. В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Як було встановлено судом, громадянин [PERSON] на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району Миколаївської області від 29.12.1992 року № 3113 отримав у постійне користування земельну ділянку, площею 50,0 га, що вбачається з Державного акту б/н та б/д (а.с. 151, Т.1) та заключення Олександрівської сільської ради народних депутатів Казанківського району від 08.10.1992 року (а.с. 152, Т.1). При цьому, згідно розпорядження Представника Президента України від 08.02.1993 року (а.с. 148, Т.1), а також Свідоцтва про державну реєстрацію від 22.02.1993 року (а.с. 153, Т.1) судом встановлено факт проведення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - Фермерське господарство ЛЕСЯ. Тобто, матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що отримання земельної ділянки громадянином [PERSON] відбулося на підставі Державного акту б/н та б/д після державної реєстрації ФГ ЛЕСЯ. Наведені обставини також було встановлено постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 915/1407/20 (а.с. 208-227, Т.1), яке набрало законної сили, та не були спростовані стороною позивача. Суд враховує, що позивач посилається на дату: 14 липня 1994 року проставлену секретарем виконавчого комітету сільської ради, вважаючи таку дату, саме датою складання та видачі Державного акту. Між тим, суд не може погодитись із таким твердження позивача з огляду на ту обставину, що судом було досліджено лише копію відповідного Державного акту, про що безпосередньо вказано у верхньому правому куті самого документа, а відтак, запис, датований 14.07.1994 роком, вчинений секретарем виконавчого комітету сільської ради суд розцінює як дату відповідного засвідчення копії, а не як дату складання та видачі Державного акту. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що у вказаній частині, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування Державного акту від 12.03.1998 року, серії МК № 013622, виданого на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 36 від 18.06.1997 року [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га. Так, позивач вважає недійсним державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, серії МК № 013622, оскільки на момент його видачі (1997 рік) фермерське господарство вже існувало та отримало у користування вказану земельну ділянку у площі 50,0 га. Сам факт її подальшого поділу на думку позивача є протиправним та виділення із 50,0 га земельної ділянки у власність [PERSON] частини землі не відповідало діючому у той час законодавству. Як встановлено судом з матеріалів справи, після відведення земельної ділянки [PERSON] площею 50,0 га, на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 18.06.1997 року № 36 (а.с. 71, 136, Т.1) було надано згоду на відведення [PERSON] безоплатно у приватну власність однієї середньої земельної частки по Олександрівській сільській раді, площею 6,0 га та залишено у користуванні ФГ «ЛЕСЯ» 43,2 га із раніше наданих земель у користуванні. На підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області від 21.11.1997 року № 140/17 (а.с. 70, 146, Т.1) було затверджено Технічну документацію по складанню для відведення державних актів на землю селянського (фермерського) господарства гр. [PERSON] (а.с. 132-145, Т.1) та відведено безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 6,0 га із земель, які належали на праві постійного користування ФГ ЛЕСЯ, площею 50,0 га. Пунктом 2 вказаного рішення було зобов`язано Миколаївську філію Інституту землекористування скласти державні акти на право постійного користування землею та на право приватної власності на землю. На виконання вказаного рішення, [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га, серії МК № 013622 (а.с. 50, 149, Т.1) та Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 6 га, серії МК № 1624 (а.с. 150). Сам зміст розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області №36 від 18.06.1997 року, підтверджує, що спірна земельна ділянка вже знаходилась у користуванні СФГ «Леся», оскільки розпорядженням\~залишено (а не надано повторно) в постійному користуванні\~44,0 га із земель селянського (фермерського) господарства «Леся» в межах території Олександрівської сільської ради.\~ Наведені обставини спростовують твердження позивача, що земельна ділянка надавалась ФГ ЛЕСЯ двічі, а також протиправність видачі Державного акту від 12.03.1998 року, серії МК № 013622. Також вбачається, що у період надання громадянину [PERSON] земельної ділянки, площею 6,0 га, редакція Земельного кодексу України діяла зі змінами, внесеними станом на 22 червня 1993 року (далі - ЗК України у редакції 1993 року). Так, зі змісту статті 2 ЗК України у редакції 1993 року було передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для: ведення селянського (фермерського) господарства. Передача земельних ділянок у власність громадян провадилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передавалися у власність громадян, в тому числі, для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. \~ \~ \~ \~При обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислювалася сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховувалися сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділявся на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Зі змісту частини другої статті 7 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», у редакції, діючої на час надання громадянину [PERSON] земельної ділянки, площею 6,0 га, також було передбачено, що право громадян на безплатне отримання земельних ділянок у приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється в порядку, передбаченому статтею 6 Земельного кодексу України. Отже, рішення Казанківської районної ради Миколаївської області №140-17 від 21.11.1997 року, яким затверджено Технічну документацію по складанню державних актів на землю\~та на право постійного користування землею гр. [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 50,0 га, та видача державних актів 12.03.1998 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 44,0 га\~та на право приватної власності на 6,0 га землі, свідчать про приведення земельної ділянки площею 50,0 га у відповідність до чинного на той час законодавства, внаслідок розподілу її на дві земельні ділянки - у постійне користування (площею 44 га) та у приватну власність [PERSON] . Таким чином, користуючись правом на отримання земельної ділянки у приватну власність, [PERSON] отримав земельну ділянку у власність в розмірі 6,0 га із земель, загальної площі 50,0 га, які раніше були надані у постійне користування ФГ ЛЕСЯ. Внаслідок розподілу земельної ділянки, площею 50,0 га, відбулось її подальше переоформлення та видача державних актів про право власності та користування, що не змінило суті того, що попередньо вказана земельна ділянка загальної площею 50,0 га надавалась у користування для створення селянського (фермерського) господарства. Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що у вказаній частині, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання відсутнім у ФГ ЛЕСЯ права користування землею за Державним актом від 29.12.1992 року, виданим на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів № 3113 [PERSON] про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50,0 га та за Державним актом від 12.03.1998 року, серії МК № 013622, виданий на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 36 від 18.06.1997 року [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га. Як зазначає позивач у позовній заяві, в результаті відведення [PERSON] земельної ділянки, площею 9,66 га із земель постійного користування фермерського господарства ЛЕСЯ, що складало 44,0 га, відбувся поділ такої земельної ділянки та у зв`язку із цим необхідно було окремо формувати земельну ділянку площею 34,34 га. Посилаючись на те, що ФГ ЛЕСЯ не забезпечило складання технічної документації та не отримувало нового державного акту на право користування земельною ділянкою, площею 34,34 га, то відповідно право фермерського господарства на користування нею відсутнє. В ході судового розгляду обставини того, що ФГ ЛЕСЯ не забезпечило складання технічної документації та не отримувало нового державного акту на право користування земельною ділянкою, площею 34,34 га знайшли свого підтвердження. Так, як було встановлено судом з матеріалів справи, розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20.09.2005 року № 463-р (а.с. 73, Т.1) було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки члену ФГ «ЛЕСЯ» [PERSON] у власність для ведення фермерського господарства «ЛЕСЯ» в межах території Олександрівської сільської ради та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 9,66 га із земель Олександрівської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження було складено Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії МК 099970 від 03.10.2005 року (а.с. 53, 174, Т.1), згідно якого [PERSON] передано у власність земельну ділянку, площею 9,66 га в межах території Олександрівської сільської ради Казанківського районного Миколаївської області. Вказану земельну ділянку було сформовано за рахунок розподілу земельної ділянки, площею 44,0 га, яка перебувала у користуванні ФГ ЛЕСЯ на дві земельні ділянки - у постійне користування (площею 34,34 га) та у приватну власність [PERSON] (площею 9,66 га). В ході судового розгляду, сторона відповідача не заперечувала того факту, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, площею 34,34 га ФГ ЛЕСЯ не отримувало та відповідна Технічна документація на нову площу землі не складалась та не затверджувалась. Між тим, суд вважає встановлені обставини такими, що не вплинули на право користування земельною ділянкою ФГ ЛЕСЯ на земельну ділянку, площею 34,34 га. Так, ЗК України у редакції 2005 року, визначав підстави для припинення права користування земельною ділянкою. Відповідно до статті 141 цього Кодексу підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. У постанові Великої палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 вказано, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Посилаючись на втрату права користування земельною ділянкою, площею 34,34 га, позивач вказує на факт її поділу, що слугувало наслідком вилучення земельної ділянки із цивільного обороту. З цього приводу суд зауважує, що наслідки вилучення землі із цивільного обороту не є тотожними вилученню земельної ділянки, про що наголошено у п. б) статті 141 вказаної вище редакції Кодексу.На думку суду, в даному випадку, наслідками вилучення землі із цивільного обороту слід вважати тим правовим результатом, внаслідок якого така земельна ділянка не може бути об`єктом відчуження або має інші обмеження щодо розпорядження нею. Що стосується безпосереднього вилучення земельної ділянки, про що вказується у статті 141 Кодексу, то зміст поняття вилучення землі та порядок її вилучення було передбачено редакціями статей 143-151 ЗК України у редакції 2005 року, які зводились до наявного права у органів влади примусово: припиняти право користування або власності земельної ділянки, або її викупу для суспільних потреб, або її відчуження з мотивів суспільної необхідності, чи її конфіскації. На наявність відповідних обставин сторона позивача не посилається та судом в ході судового розгляду справи таких обставин не встановлено. Окрім цього, суд вважає за необхідне врахувати правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.01.2020 року у справі № 925/361/19, де, за результатами аналізу норм земельного законодавства щодо підстав для припинення земельної ділянки, суд дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача. За обставинами вказаної справи, судом не встановлено факту набуття ФГ «ЛЕСЯ» земельної ділянки, як площею у 50,0 га, так і площею у 44,0 га та 34,34 га, у невстановленому порядку, на яких наголошував позивач. Той факт, що право постійного користування земельною ділянку не було відображено у Статуту фермерського господарства та не увійшло до складеного капіталу господарства наведених вище висновків не спростовує та до втрати самого права користування землею не призводить. Окрім цього, суд не може ігнорувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 915/1407/20 (а.с. 208-227, Т.1), якою між іншим, було: - визнано за селянським (фермерським) господарством "ЛЕСЯ" право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га на території Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (до якої, в результаті об`єднання територіальних громад приєдналася Олександрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області), призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я [PERSON] відповідно до Державного акту на підставі рішення Олександрівської сільської ради народних депутатів №3113 від 29.12.1992 року та\~Державного акту на право постійного користування землею від 12.03.1998 року на підставі рішення Казанківської районної ради Миколаївської області №140-17 від 21.11.1997 року. Відповідно до наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в цій частині також. Висновок за результатами розгляду справи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом не було встановлено тих обставин, на яких наголошував позивач як підставу своїх вимог та які б свідчили про протиправність Державного акту від 19.12.1992 року, виданого на підставі рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів № 3113 Лазаревичу А.П. про право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 50,0 га або Державного акту від 12.03.1998 року, серії МК № 013622, виданого на підставі розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області № 36 від 18.06.1997 року [PERSON] на право постійного користування земельною ділянкою, площею 44,0 га. Судом також не встановлено обставин для визнання відсутнім у ФГ ЛЕСЯ права користування землею за вказаними вище державними актами. При цьому судом враховано й постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року у справі № 915/1407/20 (а.с. 208-227, Т.1), якоюбуловизнано за селянським (фермерським) господарством "ЛЕСЯ" право постійного користування земельною ділянкою площею 34,3409 га, обставини якої мали б бути у загальному порядку спростовані позивачем, як особою, яка не брала участі у справі№ 915/1407/20, проте вони знайшли свого підтвердження й у ході розгляду даної справи. Що стосується відзиву Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, в якому вказаний відповідач заявляє, що є неналежною стороною у справі, то суд не вбачає підстав для відмови позивачу у позові до вказаного відповідача саме з підстав пред`явлення вимог до неналежного відповідача з огляду на наступне. Так, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області»№719-р\~12 червня 2020 року було утворено Володимирівську сільську раду Баштанського району Миколаївської області та до складу територіальної громади увійшли Володимирівська, Олександрівська, Скобелевська та Шевченківська сільські ради. Тобто, в результаті приєднанняОлександрівської, Скобелевської та Шевченківської сільських рад до Володимирівської сільської радиБаштанського району Миколаївської, відбувся універсальний перехід правонаступництва, що означає повний перехід усіх прав та зобов`язань приєднаних сільських раддо Володимирівської сільської ради. Виходячи з цього, оскільки позивач оскаржує рішення Олександрійської сільської ради народних депутатів, то саме Володимирівська сільська радаБаштанського району Миколаївської, як правонаступник попередньої ради є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed