Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування [PERSON] складений 16 травня 2023 року, який було посвідчено 16.05.2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. недійсним, скасувати державну реєстрацію договору даруваня [PERSON] з моменту його посвідчення 16.05.2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М., зареєстровано в реєстрі за № 302 та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживав разом із своєю бабусею, [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності. [INFO] [PERSON] померла за місцем реєстрації, після чого позивач дізнався, що остання уклала договір дарування квартири, який посвідчено 16.05.2023 року Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків Інесою Миколаївною і зареєстровано в реєстрі за № 302 на користь відповідачки [PERSON] , із якою вона не перебувала ні в родинних, ні в дружніх, ні в робочих стосунках. Зазначає, що за життя [PERSON] виявляла бажання залишити своє майно, зокрема квартиру, позивачу, знала що її онук [PERSON] не має іншого свого житла окрім цієї квартири та в ній зареєстрований. Вказує, що саме позивач здійснював оплату комунальних послуг зазначеної квартири та сплачував витрати на лікування померлої. Звертає увагу суду на те, що останні роки свого життя [PERSON] була дуже хворобливою та багато часу проводила в лікарнях, хворіла на онкологічне захворювання і на момент підписання договору дарування остання знаходилась під дією сильнодіючих знеболюючих препаратів. Зазначає, що 16 травня 2023 року відповідач забрала хвору [PERSON] та відвезла її до нотаріуса, де остання, будучи у тяжкому стані здоров`я та фактично позбавленою можливості самостійно читати текст документів, підписала договір дарування на користь відповідачки, що відбулося під тиском з боку відповідачки та за очевидного сприяння нотаріуса, який посвідчував правочин. Нотаріус, посвідчуючи договір, не з`ясувала реальний стан дарувальниці, не переконалася у її здатності усвідомлювати зміст і наслідки правочину, а також не зачитала договір уголос, хоча дарувальниця не могла його прочитати, що, на переконання позивача, суперечить вимогам ст. 203 ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, що свідчить про порушення порядку посвідчення правочину. Після підписання договору [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі, ключі відповідачу не передавалися, що свідчить про її необізнаність із фактом «дарування». За твердженням позивача, дарувальниця, через похилий вік, хворобливий стан, потребу в догляді та прийом сильних знеболювальних, не розуміла, який документ підписує. Крім того, вона розмовляла російською мовою та не розуміла значення окремих термінів українською, однак нотаріус не забезпечила переклад чи роз`яснення. З огляду на зазначене позивач вважає, що укладений договір дарування не відповідав внутрішній волі [PERSON] , яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги. Крім цього, позивачем разом із позовною заявою подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 20.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Крім цього, ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 20.09.2023 року у задоволенні про забезпечення позову відмовлено. 17.10.2023 року від представниці відповідачки - адвоката Чліянц А. А. надійшов відзив на вказану позовну заяву, у якому сторона відповідача щодо задоволення позову заперечила у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що оспорюваний договір дарування був складений у двох примірниках, підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса Тимків І.М., особи сторін і дієздатність дарувальниці були встановлені, а належність [PERSON] квартири перевірена. дарувальниці було видано нотаріально засвідчену копію договору. Зазначає, що відповідачка [PERSON] не була сторонньою особою для [PERSON] , оскільки її мати, [PERSON] , перебувала у дружніх стосунках із [PERSON] приблизно з 2005 року. [PERSON] допомагала [PERSON] у підприємницькій діяльності та підтримувала з нею дружні стосунки. З січня 2023 року до дня смерті [PERSON] 25 травня 2023 року відповідачка разом із матір`ю здійснювала догляд та піклування про померлу, у той час як позивач не проживав із бабусею, не відвідував її та не брав участі у догляді. Щодо стану здоров`я та зору дарувальниці, представниця відповідачки зазначає, що 29 жовтня 2022 року [PERSON] було проведено операцію на очі у Центрі здоров`я очей. Виписка з медичної карти свідчить, що після операції, станом на 4 листопада 2022 року, зір на одне око становив 0,4 (40%), на друге 0,5 (50%), що відповідає нормальному зору для особи її віку та не перешкоджало самостійному прочитанню та підписанню документів. Твердження позивача про те, що [PERSON] не розуміла української вважає безпідставним, оскільки остання народилася у Львові, здобула середню освіту у 1964 році у середній загальноосвітній школі № 18, де українську мову та літературу закінчила на оцінку «добре», а російську на «задовільно». У 1971 році [PERSON] закінчила Львівський університет ім. І. Франка за спеціальністю «економіст», працювала бухгалтером у Львові, що передбачало активне використання української мови у професійній діяльності. Вказує, що відповідачка та її мати здійснювали поховання [PERSON] на Голосківському цвинтарі, сплативши відповідні витрати. Зокрема, сам позивач не брав участі в організації поховання та жодних витрат не ніс. Відповідачка підкреслює, що договір дарування укладено відповідно до вимог законодавства особи сторін встановлені, дієздатність перевірена, договір підписано в присутності нотаріуса, текст договору обидві сторони отримали. Позивач не надав доказів того, що на момент підписання договору дарувальниця не могла усвідомлювати свої дії або страждала на захворювання, яке впливало б на її волевиявлення. Отже, на думку відповідача, позивачем не доведено відсутність волевиявлення [PERSON] під час укладення договору дарування та немає достатніх підстав для визнання його недійсним. У зв`язку з вищенаведеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано з Першого територіального медичного об`єднання оригінали медичної документації, в тому числі історії хвороб, медичні картки та остаточне лікарське свідоцтво про смерть № 242 від 25.05.2023 року померлої [PERSON] , [INFO] , витребувано з Комунального некомерційного підприємства «5-міська клінічна поліклініка м. Львова» оригінали медичної документації, в тому числі історії хвороб, медичні картки та остаточне лікарське свідоцтво про смерть № 242 від 25.05.2023 року померлої [PERSON] , [INFO] , витребувано з Личаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завірений актовий запис про смерть [PERSON] № 197 від 27.10.2023 року /т. 2 а.с.25/. 06.12.2023 року від Личаківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли до суду витребувані ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2023 року документи /т. 2 а.с.51-53/. 11.12.2023 року від Комунального некомерційного підприємства «5-міська клінічна поліклініка м. Львова» надійшли до суду витребувані ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2023 року документи /т. 2 а.с.54-80г/. 12.12.2023 року від КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» надійшли до суду витребувані ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2023 року документи /т. 2 а.с.81-161/. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.02.2024 року клопотання представника позивача задоволено частково, по справі призначено посмертну судову-психіатричну експертизу у Львівській філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», провадження у справі зупинено /т. 2 а.с.183/. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.03.2025 року провадження у справі відновлено у зв`язку із надходженням листа з ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про відсутність оплати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи /т. 2 а.с.187/. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2025 року провадження у справі повторно зупинено, матеріали скеровано для продовження проведення посмертної судову-психіатричної експертизи /т. 2 а.с.194/. 29.08.2025 року на адресу суду із Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 1349 /т. 2 а.с.195-202/. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.09.2025 року провадження у справі відновлено /т. 2 а.с.203/. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічно наведеним в позовній заяві та просив таку задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представниця відповідачки щодо задоволення позовної заяви заперечила, надала пояснення аналогічно наведеним у відзиві на таку та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Тимків І. М., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, пояснень до суду не подала. Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Враховуючи неявку третьої особи, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що із наданої суду копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.09.1984 року (актовий запис № 364), виданого Залізничним РАЦС у м. Львові, вбачається, що 22 вересня 1984 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу жінці було присвоєно прізвище « [PERSON] » /т. 1 а.с.13/. Згідно наданої суду копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.05.1985 року (актовий запис № 3991), виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с.14/. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.06.1968 року (актовий запис № 3693), виданого Львівським міським бюро ЗАГС, батьками [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 12/. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини щодо укладення шлюбу між батьками позивача та зміну прізвища його матері, убачається, що позивач [PERSON] є онуком померлої [PERSON] . 16 травня 2023 року [PERSON] уклала договір дарування на користь [PERSON] , за яким [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність), а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І. М. та зареєстровано у реєстрі за № 302 /т. 1 а.с. 8-8 зворот/. Укладення [PERSON] договору дарування спірної квартири на користь [PERSON] також підтверджується інформацією з сервісу «Опендатабот» № 5003979956391-11940617634 від 05.09.2023 року, згідно якої [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування № 302 від 16.05.2023 року /т. 1 а.с. 37/. [INFO] [PERSON] , [INFO] померла, що підтверджується копією актового запису про смерть від 27.05.2023 року № 197, виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на підставі чого видано свідоцтво серії [NUMBER] /т. 1 а.с. 9-9 зворот, т. 2 а.с.52/. За клопотанням позивача судом ухвалою від 13.02.2024 року призначено у справі посмерту судово - психіатричну експертизу відносно [PERSON] , проведення якої доручено експертам Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України». На вирішення експерта поставлено наступні питання: 1. чи усвідомлювала [PERSON] , яка померла [INFO] з врахуванням впливу фармакологічних препаратів, що нею використовувались при проведенні хіміотерапевтичних курсів, значення своїх дій та чи могла керувати ними на момент укладення договору дарування 16.05.2023 року?; 2. чи усвідомлювала [PERSON] , яка померла [INFO] за своїм психосоматичним станом, з врахуванням онкозахворювання, значення своїх дій та чи могла керувати ними на момент укладення договору дарування 16.05.2023 року? /т. 2 а.с.183/. Відповідно до висновку судово - психіатричного експерта № 1349 Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 20.08.2025 року, [PERSON] впродовж життя психічними розладами не страждала, у поле зору лікарів психіатрів не попадала. У 2022 році перенесла операцію на катаракту, у цьому ж році було діагностовано злоякісне утворення кишківника. Перенесла декілька оперативних втручань з цього приводу. У наявній медичній документації відсутні будь-які вказівки на наявність неадекватної поведінки, тяжких психічних розладів. Загальний та психічний стан відповідав реальному соматичному стану у різні періоди часу. За представленими даними, на період часу, що відноситься до укладення договору дарування [PERSON] тяжким психічним розладом не страждала. Могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /т. 2 а.с.195-202/. Свідок [PERSON] суду пояснила, що за адресою: [ADDRESS] проживає з січня 2020 року, поруч із квартирою [ADDRESS] , у якій мешкала [PERSON] . За її словами, на початку 2000-х років у зазначеній квартирі [PERSON] проживала разом із онуком [PERSON] , однак з 2020 року вона мешкала там сама. Свідок повідомила, що [PERSON] померла у травні 2023 року у своїй квартирі, оскільки саме свідок виявила тіло, після чого викликала «швидку» та поліцію. Зазначила, що вранці у день смерті заходила до [PERSON] , яка на той момент була жива та перебувала у звичному для себе стані. Коли ж свідок повернулася від церкви приблизно о 14 годині та зайшла до квартири, оскільки за життя померла передала їй ключі від квартири, вона виявила [PERSON] на підлозі поруч із ліжком вже без ознак життя. [PERSON] пояснила, що щоранку заходила до [PERSON] , готувала каву, допомагала пересуватися до санвузла. Згодом до померлої приходила пані [PERSON] , яка готувала їжу, свідок зазначила, що це була подруга [PERSON] . Свідок пояснила, що почала допомагати [PERSON] орієнтовно з січня 2023 року, коли дізналась про її хворобу. Свідок також зазначила, що [PERSON] не була паралізованою та, за потреби, з допомогою сторонніх осіб цілком могла пересуватися. За словами свідка, до самої смерті [PERSON] перебувала при здоровому глузді та ясній пам`яті, мала хороший зір, самостійно читала інструкції до лікарських препаратів українською мовою, навіть після операції на кришталиках. Спілкування між свідком та [PERSON] відбувалося українською мовою, яку остання добре розуміла. [PERSON] зазначила, що ніколи не бачила онука [PERSON] та не спілкувалася з ним. У телефоні померлої, за словами свідка, був лише номер племінниці [PERSON] . Коли [PERSON] потрапила до лікарні, саме свідок зателефонувала племінниці з проханням повідомити онука. З лікарні [PERSON] забрала пані [PERSON] . Свідок також повідомила, що в квартирі померлої вона бачила доньку пані [PERSON] , яку звали [PERSON] . Похованням [PERSON] займалася пані [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 2020 року проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З початку січня 2023 року їй стало відомо від матері про захворювання [PERSON] , про яке саме свідку не відомо, однак відомо, що воно пов`язане з кишківником. Свідок разом із матір`ю надавала їй допомогу, хоча в меншому обсязі, ніж мати. Крім того, допомогу [PERSON] надавала її знайома пані [PERSON] , яка, зі слів свідка, часто перебувала у неї, особливо в останні місяці. Свідок зазначила, що [PERSON] проживала сама, зі слів їй було відомо, що у неї є онук, однак місце його проживання їй невідоме. Вказує, що [PERSON] померла у травні 2023 року, у неділю, однак вранці того дня вона перебувала у своєму звичному стані. Попри складний характер, вона мала гарну пам`ять та впізнавала всіх, хто до неї приходив. Організацією поховання займалася пані [PERSON] . Свідку відомо про існування доньки пані [PERSON] , однак особисто її вона не бачила, оскільки була у помешканні рідко та виконувала переважно незначні доручення. За словами свідка, за два останні місяці життя [PERSON] фізично ослабла, їй було важко самостійно пересуватись, вона могла тримати предмети в руках, але не могла підняти власну вагу. Із змісту наданої представницею відповідачки копії договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 27.05.2023 року № 000001900, вбачається, що такий укладено між ЛКП «Виробничо-реставраційний комбінат обрядових послуг» (Виконавець) та [PERSON] (Замовник) з приводу організації проведення поховання [PERSON] на Голосківському кладовищі. Сума замовлення становить 2 564,00 грн. /т. 1 а.с.79/. На підтвердження виконання договору суду надано копію платіжної інструкції на переказ готівки від 27.05.2023 року на суму 2 564,00 грн. /т. 1 а.с.80/. Згідно з накладною № 178 від 27.05.2023 року, виданої ФОП [PERSON] на ім`я [PERSON] , встановлено, що [PERSON] придбано товари для поховання [PERSON] , а саме труну, хрест, покривало, лампадки, транспорт та вінок на загальну суму 21 650,00 грн. /т. 1 а.с.81/. Крім того, позивачем надано копії квитанцій, які підтверджують оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] за період 2020-2021 років, платником яких зазначена [PERSON] , яка, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.09.2015 року, є дружиною позивача [PERSON] /т. 1, а. с. 102-127, 142, 147-252/. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, за змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. У даній справі судом установлено, що позивач не був стороною оскаржуваного правочину, а отже у спірних правовідносинах позивач є заінтересованою особою, яка в силу вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України набула право на звернення до суду з цим позовом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном відповідно до ст. 317 ЦК України. За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що ст. 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року по справі № 715/310/22 дійшов висновку, що як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Враховуючи викладене, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-202цс15 від 21.10.2015 року, № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, № 6-372цс16 від 27.04.2016 року. Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Аналогічний висновок зроблений і у постановах Верховного Суду № 523/14606/13-ц від 07.02.2018 року та № 161/17119/16-ц від 20.06.2018 року. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14 та узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14, а також у постанові Об`єднаної падати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі № 496/4851/14-ц. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 11.11.2019 року у справі № 496/4851/14-ц, ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Із змісту висновку судово - психіатричного експерта Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 1349 від 20.08.2025 року, який був предметом розгляду у вказаній цивільній справі, стверджується, що [PERSON] тяжким психічним розладом не страждала, а також могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними Надані суду медичні документи підтверджують наявність онкологічного захворювання у [PERSON] , однак не містять відомостей та висновків про психічні розлади, або ж вживання медичних препаратів, які впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З наведеного вбачається, що при вчиненні оспорюваного правочину права позивача не порушувалися, оскільки він не був стороною такого правочину та не мав на той період жодних прав та обов`язків відносно нерухомого майна, що було предметом укладеного правочину. Згідно положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1, 2 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, подарувавши відповідачці [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , як попередній і одноособовий власник, [PERSON] реалізувала своє право на розпорядження майном на власний розсуд. Будь-яких доказів, які б свідчили, що укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі [PERSON] у справі немає і таких позивачем суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що укладення договору дарування квартири від 16.05.2023 року відбулося всупереч волі [PERSON] , під впливом помилки або внаслідок її нездатності усвідомлювати та керувати своїми діями. Матеріали справи таких доказів не містять, натомість містять відомості, що свідчать про протилежне. Водночас покликання позивача на твердження, що [PERSON] нібито не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок хворобливого стану, а також посилання на те, що це «підтвердиться висновком посмертної судово-психіатричної експертизи та іншими доказами під час розгляду справи» мають форму виключно припущень та спростовані матеріалами справи, у тому числі висновком судово - психіатричного експерта. Крім цього, доводи позивача на твердження тої обставини, що [PERSON] не розуміла української мови, спростовуються показами свідків та іншими доказами, зокрема наявністю у матеріалах справи диплома про закінчення університету та документів про здобуту середню освіту, зокрема атестата, що свідчить про знання української мови, оскільки здобуття такої освіти передбачало її розуміння та використання. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У зв`язку із наведеним вище, позовні вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Оскільки вимога про скасування державної реєстрації є похідною від вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, а позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову, отже правових підстав для задоволення вимоги про скасування державної реєстрації також не встановлено. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed