Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

12 серпня 2025 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду з відповідним позовом до відповідачів, через підсистему "Електронний суд ЄСІТС", який підписаний його представником Осадчим А.М., що діє на підставі довіреності у порядку передоручення від 05 червня 2025 року. У позові зазначив, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2024 року у справі №468/3004/23 позовні вимоги ТДВ «Експрес Страхування» до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку суброгації було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ТДВ «Експрес Страхування» суму сплаченого страхового відшкодування, у розмірі 214441,21 грн. та судовий збір, у розмірі 3216,62 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили. На виконання вказаного рішення 20 червня 2024 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист, який позивачем направлено до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Химич О.М. Так 08 травня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Химичем О.М. було відкрито виконавче провадження [NUMBER], про стягнення із [PERSON] на користь ТДВ «Експрес Страхування» вищезазначених сум за судовим рішенням. Однак в ході проведення виконавчих дій позивачу стало відомо, що за [PERSON] був зареєстрований легковий автомобіль Citroen Berlingo, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який було відчужено на користь [PERSON] , яка є його дружиною на підставі договору купівлі продажу. Відповідно до листа регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях № 31/30/07/831аз/08-2025-850-2025 від 15 липня 2025 року, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 03 лютого 2024 року відбулась перереєстрація (відчуження) транспортного засобу Citroen Berlingo, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору з [PERSON] на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №4843/2024/4296839. Отже 03 лютого 2024 року, тобто вже після відкриття Березнегуватським районним судом Миколаївської області 09 січня 2024 року провадження по цивільній справі про відшкодування шкоди в порядку суброгації, [PERSON] було здійснено перереєстрацію належного йому легкового автомобіля Citroen Berlingo на свою дружину [PERSON] . При цьому, станом на даний час, [PERSON] в межах виконавчого провадження не було відшкодовано збитків за рішенням суду та наразі у нього відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно, в рахунок якого можна стягнути заборгованість. Таким чином [PERSON] відчуживши належний йому автомобіль на користь дружини, фактично унеможливив реальне виконання судового рішення на користь ТДВ «Експрес Страхування». На підставі зазначеного позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №4843/2024/4296839 від 03 лютого 2024 року транспортного засобу «Citroen Berlingo», реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «Citroen Berlingo», реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] за [PERSON] , стягнути з відповідачів сплачений судовий збір за подання позовної заяви, в сумі 2422,40 грн. та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, в сумі 1211,20 грн. Представник позивача Осадчий А.М. в судове засідання направив заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог позивача (а.с.224-227). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, від представника відповідачів надійшла заява про відкладення розгляду справи через перебування по службовій необхідності в м. Одеса та неможливість прибути в судове засідання чи взяти у ньому участь в режимі відеоконференції у зв`язку з відсутністю електроенергії, однак будь-яких доказів відрядження до м. Одеси не надала та заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не направляла, а тому причини її неявки суд вважає не поважними, підстав для відкладення судового розгляду не вбачає та вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та їх представника, що відповідає вимогам п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України. Відзиву на позовну заяву від відповідачів та їх представника до суду не надходило (а.с.212, 214-216, 218-223). Представник третьої особи Мішанов С.В. в судове засідання також не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомив, протягом підготовчого провадження направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність та додаткові пояснення, у яких заперечував проти позовних вимог позивача в частині скасування державної реєстрації транспортного засобу за відповідачкою [PERSON] через їх передчасність та обов`язковість скасування такої реєстрації сервісним центром на підставі рішення суду про визнання договору купівлі-продажу від 03 лютого 2024 року недійсним, у відповідності до вимог п.40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (а.с.118-123, 203-206, 213, 217). Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд дійшов наступного. Так з матеріалів справи вбачається, що у власності відповідача [PERSON] перебував автомобіль марки Citroen Berlingo, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору. Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2024 року з відповідача [PERSON] на користь позивача було стягнуто частину суми виплаченого страхового відшкодування, в розмірі 214441,21 грн. та витрати на оплату судового збору, в розмірі 3216,62 грн. у зв`язку із визнанням його винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 листопада 2022 року (а.с.68-73). Вказане рішення суду набрало законної сили 16 січня 2024 року та 20 червня 2024 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області у вказаній справі було видано виконавчий лист (а.с.67,75-76). Провадження у вказаній цивільній справі за позовом позивача до відповідача [PERSON] було відкрито Березнегуватським районним судом ще 16 січня 2024 року (а.с.65-66). Однак в ході виконання вказаного рішення суду було встановлено, що 03 лютого 2024 року, тобто після відкриття Березнегуватським районним судом провадження у вказаній справі, між відповідачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №4843/2024/4296839 належного [PERSON] транспортного засобу Citroen Berlingo, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, внаслідок чого [PERSON] стала власником вказаного транспортного засобу, а у [PERSON] будь-яке нерухоме майно відсутнє. Вказане підтверджується листом Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 15 липня 2025 року, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 28 липня 2025 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 серпня 2025 року (а.с.79-87). Позивач вважає, що вказаний договір було укладено з метою уникнення звернення стягнення на вказаний транспортний засіб та невиконання можливого рішення суду, оскільки договір купівлі-продажу було укладено після звернення позивача до суду, а інше нерухоме майно, на яке можна було б звернути стягнення, у відповідача [PERSON] відсутнє. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18). У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17). Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, посилалася на фіктивність договору купівлі-продажу (стаття 234 ЦК України), зазначаючи, що оспорюваний правочин вчинений відповідачем [PERSON] без наміру створення правових наслідків, належний йому транспортний засіб був відчужений вже після відкриття судом провадження у справі про стягнення з нього шкоди в порядку суброгації на користь дружини з метою ухилення від виконання обов`язку по відшкодуванню шкоди. З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. З огляду на відкриття судом провадження у справі про стягнення з відповідача [PERSON] суми виплаченого страхового відшкодування на користь позивача, цілком логічним вбачається висновок, що відповідач [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання можливого рішення суду та вжив заходів щодо ухилення від їх настання. З огляду на підтверджений в порядку частини четвертої статті 82 ЦПК України факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем на даний час, відчуження належного йому транспортного засобу на користь своєї дружини, у результаті чого він, як боржник, став неплатоспроможним і рішення суду про стягнення з нього грошових коштів не виконав, суд вважає, що дії відповідача [PERSON] не можна розцінювати як добросовісні. Обґрунтованих причин відчуження транспортного засобу на користь своєї дружини на підставі договору купівлі-продажу відповідачі суду не навели. На переконання суду, сукупність наведених обставин дає підстави для висновку, що відповідач [PERSON] при відчуженні транспортного засобу діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на нього, як боржника за зобов`язанням про виплату страхового відшкодування, а тому позовні вимоги позивача щодо визнання вказаного договору купівлі-продажу від 03 лютого 2024 року недійсним є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимога позивача про скасування державної реєстрації транспортного засобу за відповідачкою [PERSON] на думку суду є передчасною, оскільки відповідно до п.40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу. За такого рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 03 лютого 2024 року є підставою для скасування сервісним центром державної реєстрації транспортного засобу за [PERSON] , а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів обов`язок по відшкодуванню позивачу витрат на оплату судового збору, в розмірі 2422,4 грн. за подання позовної заяви та 1211,2 грн. за подання заяви про забезпечення позову Крім того, за вимогами ч.7 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову у вигляді заборони [PERSON] відчуження автомобіля Citroen Berlingo, реєстраційний номер [NUMBER] , застосовані ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Outcome: approved