Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У провадженні Хотинського районного суду Чернівецької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення. Представник позивача в обґрунтування позовної заяви зазначає, що 03 жовтня 2023 року Виконавчим комітетом Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області за актовим записом № 1 було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачкою. Від даного шлюбу у них із відповідачкою народилася одна дитина: донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що після народження доньки [PERSON] стосунки між позивачем та відповідачкою погіршилися, все частіше виникали сварки та конфлікти, подружні взаємини фактично припинилися. Подружжя віддалилося одне від одного і поступово перестало бути близькими людьми. Орієнтовно з кінця червня 2025 року відповідачка переїхала в село Хрещатик Чернівецького району Чернівецької області, де проживають її батьки, а донька залишилася з батьком в [ADDRESS] . Донька перебуває на самостійному вихованні та утриманні позивача, проживає разом з ним в будинку, має всі належні умови для проживання. Позивач дбає про малолітню доньку та забезпечує всі її потреби: харчування, лікування, одяг та інші речі, у повному обсязі створює всі необхідні умови для сталого та нормального розвитку дитини. Позивач вважає, що причиною розпаду сім`ї стала несумісність характерів і різні життєві погляди, що спричинили втрату між сторонами взаєморозуміння, почуттів любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя подружжя стало неможливим. Отже, за вищевказаних обставин збереження сім`ї, яка була створена сторонами, суперечить інтересам позивача. На даний час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, проживають окремо, спілкуються лише з приводу дитини. Позивач вважає, що сім`я розпалась, остаточно та безповоротно, примирення між сторонами неможливе, а шлюб, який існує лише формально, слід розірвати. Представник позивача зазначає, що після фактичного припинення шлюбних стосунків сторін їхня спільна дитина донька [PERSON] вже більше місяця проживає окремо з батьком за місцем його проживання в с. Перебиківці Дністровського району Чернівецької області. Встановлення факту перебування на самостійному вихованні та утриманні позивача його дитини - малолітньої доньки [PERSON] , необхідно позивачу для подальшого оформлення документів для отримання допомоги на дитину (пільг), а також постає питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає із донькою. Підтримуючи вищевикладене, позивач просить суд розірвати шлюб між сторонами, малолітню доньку [PERSON] залишити проживати з батьком [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні та встановити факт перебування на самостійному вихованні та утриманні батька [PERSON] його дитини - малолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 26.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 24.10.2025 року вирішено здійснювати розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, щодо розірвання шлюбу не заперечує та не заперечує щодо залишення дитини проживати із батьком [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 03 жовтня 2023 року Виконавчим комітетом Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, актовий запис № 1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені і вони не бажають зберегти сім`ю. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін, а тому шлюб має бути розірваний. Щодо позовної вимоги про залишення дитини на проживанні з батьком. Як встановлено судом, від шлюбу у сторін є дитина: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно заяви про позицію органу опіки та піклування Клішковецької сільської ради № 1242 від 18.11.2025 року, орган опіки та піклування Клішковецької сільської ради не заперечує щодо залишення малолітньої доньки [PERSON] проживати з батьком [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Вирішуючи заяву позивача про залишення дитини після розірвання шлюбу на проживанні з батьком, суд виходить з того, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Натомість, у матеріалах справи наявна заява відповідачки, в якій вона зазначає, що не заперечує щодо залишення дитини проживати із батьком [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. У зв`язку із вказаним, після розірвання шлюбу малолітню дитину слід залишити проживати із батьком. Водночас, залишення дитини на проживанні з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Щодо встановлення юридичного факту. Із матеріалів справи вбачається, що донька [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади № 2025/010767554 від 04.08.2025 р. та № 2025/010768291 від 04.08.2025 р. Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи все вище викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взявши до уваги заяву відповідача, яка міститься в матеріалах справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати з приводу встановлення юридичного факту не відшкодовуються. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved