Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся позивач та просив суд: - визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] ; - визначити місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що з 15 червня 2002 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають трьох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім, сина - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] . В зв`язку з тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, позивачем подано до Миронівського районного суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу, яка задоволена 02 вересня 2025 року. Діти: син - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] , проживають разом з позивачем в належному йому на праві власності житловому будинку в [ADDRESS] та перебувають на його утриманні. [PERSON] проживає окремо від них та є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач має постійне місце роботи, працює головою фермерського господарства «ГАЗДА-ТБ». Син [PERSON] навчається у 9 класу ОЗО «Миронівський академічний ліцей імені Т.Г. Шевченка». Дочка [PERSON] , навчається в 2 класі ОЗО «Миронівський академічний ліцей імені Т.Г. Шевченка». Позивач зазначив, що самостійно утримує дітей, приділяє належну увагу їх навчанню та вихованню, забезпечує їх всім необхідним для їх гармонійного розвитку. Відповідач [PERSON] не в змозі забезпечити дітям повноцінний фізичний та духовний розвиток, проживає окремо від дітей. У судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Невкритий В.М. позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх. Від відповідача надійшла заява в якій вона просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнала. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Миронівської міської ради Обухівського району Київської області Фесенко О.М. висновок органу опіки та піклування підтримала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року, на даний час проживають окремо. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 02 вересня 2025 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу мають трьох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім, сина - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] зареєстрованому 13 травня 2025 року Миронівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №62, [PERSON] , народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] зареєстрованому 02 листопада 2017 року Богуславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №177, [PERSON] , народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миронівської міської ради з метою захисту прав та законних інтересів неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Миронівської міської ради, вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). Як вбачається з матеріалів справи дитині - сину [PERSON] , [INFO] на день подання позовної заяви до суду виповнилося 14 років. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд зазначає, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки [PERSON] , [INFO] , на момент подання до суду позовної заяви досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Таке прямо узгоджується з постановою Верховного Суду від 17.05.2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що "у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч. 3 ст. 160 СК України та положеннями ч.2 ст. 29 ЦК України. Щодо позовної вимоги про визначення малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , суд прийшов до такого висновку. Частина 4 ст. 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як зазначає у поданій заяві відповідач [PERSON] , яка являється матір`ю дітей, вона визнає позовні вимоги та просить їх задовольнити. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Постановою від 22.01.2025 року у справі № 495/432/23 ВС зазначено, що матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки матері щодо дитини, незважаючи на визнання позову, тому визначення місця проживання дитини разом із батьком не буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, в ньому відсутні дані про обстеження умов проживання матері та не наведені причини з яких підстав дітям краще проживати з батьком ніж з матір`ю. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини суд повинен керуватися найкращими інтересами дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини визначає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, у тому числі з боку батьків ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Аналіз зазначених норм Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави дійти висновку, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, при цьому сім`я є природним середовищем для такого розвитку дитини. Фундаментальним та не від`ємними складовими цього розвитку є можливість проживання дитини в сім`ї із своїми батьками, які несуть відповідальність за створення умов, необхідних для розвитку дитини, а у разі неможливості цього із одним з батьків, на якого в такому разі фактично покладаються ці обов`язки. Згідно норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі коли батьки дитини спільно не проживають, право визначення місця проживання дитини залишається за кожним із батьків питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахування ініціативи кожного з батьків, а перш за все з урахуванням законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин другої, третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини із матір`ю не впливатиме на взаємовідносини доньки з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, [PERSON] , відіграє важливу роль у житті та розвитку доньки, має безперешкодне право та обов`язок піклуватися про життя та здоров`я доньки [PERSON] , стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. Так матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодного доказу, що відповідач [PERSON] немає доходу, зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання свої батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки [PERSON] та обставин, які можуть зашкодити розвиткові дитини. Крім цього, позивач вказував, що є військовозобов`язаною особою відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», але має бронювання як керівник критично важливого підприємства. Позивачем суд було повідомлено, що він здатний самостійно забезпечити найкращі умови проживання, виховання і розвитку дочки. Суд з таким твердження позивача погодитися не може ще й тому, що у разі проживання дитини [PERSON] з батьком і у разі призову його на військову службу його дочка буде позбавлена батьківського піклування. Такий висновок прямо узгоджується з постановою ВС від 02.11.2023 року, де зазначено, що неспроможними є аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права про визначення місця проживання неповнолітньої дитини в умовах воєнного стану, який спричиняє порушення прав і найкращих інтересів дитини щодо її зростання у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Ці посилання в касаційній скарзі мотивовані тим, що позивач у будь-який момент може бути призваний на військову службу, залишивши свою дитину без батьківського піклування, догляду та утримання, у зв`язку з чим найкращі інтереси та права дитини будуть порушені, а вона залишиться одна, оскільки батькові доведеться захищати державу. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, з максимально можливим урахуванням інтересів дітей, приймаючи до уваги вік дітей, той факт, що 8 річна [PERSON] буде проживати виключно на території батька, де всі особи є чоловіками, особливості їх розвитку, навчання та виховання суд зазначає, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, незважаючи на визнання позову, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 160, 161 СК України та 2, 4, 12, 13, 76 - 82, 95, 206, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed