Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача У квітні 2025 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів (а.с.1-13). Свій позов обґрунтувала тим, що сторони справи є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 2060, складений Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Вказує, що після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, разом з відповідачем, їхнім сином та помічницею по догляду за дитиною - [PERSON] - виїхали за межі України до Турецької Республіки. Зазначені особи всі разом перебували у вказаній країні протягом нетривалого періоду часу. Через міжособистісні конфлікти сторін, шлюбні відносини були припинені, і з листопада 2022 року сторони разом не проживають, а в грудні 2022 року позивач разом із сином повернулась до України. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у справі № 752/11344/22 за позовом [PERSON] шлюб між сторонами справи було розірвано. Після повернення позивача із сином до України відповідач самоусунувся від виконання обов`язків щодо сина, не спілкується з ним, не допомагає, участі в його матеріальному утриманні не надає. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 25 березня 2024 року у справі № 752/24138/23 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 6 000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок) на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22 листопада 2022 року, та до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стець Людмилою Іванівною від 06 червня 2024 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 6 000,00 грн на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22.11.2022 року та до досягнення дитиною повноліття. Проте, відповідач аліментів на утримання сина не сплачує. Зазначає, що згідно з розрахунком заборгованості по аліментам від 25.04.2025 року № 3-75229406 заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.05.2025 року склала 175 800,00 грн. Вважає наявними підстави для позбавлення Відповідача його батьківських прав щодо спільного сина сторін на підставі пунктів 2, 4 частини першої статті 164 СК України за ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини та у зв`язку із жорстоким поводженням з дитиною, яке проявляється у несплаті аліментів на дитину. Також позивач, посилаючись на статтю196 СК України, просить стягнути з відповідача пеню за несплату аліментів на утримання сина в розмірі 53 004,00 грн. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про всі призначені судові засідання, участі в розгляді справи не приймав, відзиву не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 09.09.2025 року направила до суду Висновок № 100-12900 про доцільність позбавити відповідача його батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] (а.с.81-85, 99-103). При цьому, клопотала про розгляд справи без участі ССДС Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.86,98). Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивачки, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі статті 280 ЦПК України. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів, було розподілено на суддю Кирильчук І.А. (а.с.47-78). Відповіддю № 1345937 від 04.05.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру щодо [PERSON] підтверджено реєстрацію місця проживання позивача по [ADDRESS] (а.с.49-50). Відповіддю № 1345940 від 04.05.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру щодо [PERSON] підтверджено місце його реєстрації у квартирі [ADDRESS] (а.с.51-52). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.05.2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження в справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 21 травня 2025 року на 11:00 год (а.с.52-53). У зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] 21 травня 2025 року, підготовче судове засідання було відкладено на 11 червня 2025 року на 11:00 год (а.с.63). 09.06.2025 року до суду надійшло клопотання представника позивачки про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку із неподанням до суду висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору (а.с.60-61). У зв`язку із подачею зазначеного клопотання та неявкою вВідповідача [PERSON] підготовче судове засідання було відкладено на 28 липня 2025 року на 10:00 год (а.с.58; 66-67). У зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] у судове засідання 28 липня 2025 року підготовче судове засідання було відкладено на 29 вересня 2025 року на 10:00 год (а.с.70). Відповідачу на адресу його реєстрації ( [ADDRESS] ) була надіслана позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.56-57,65), однак конверт повернувся до суду із причиною невручення «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.57). Відповідачу на адресу його реєстрації повторно була надіслана судова повістка про виклик у судове засідання на 11 червня 2025 року на 11:00 год. (а.с.69), на 28 липня 2025 року на 10:00 год. (а.с.59); на 29 вересня 2025 року на 10:00 год (а.с.87), на 17 листопада 2025 року об 11:00 год (а.с.108). Однак конверти повернулися до суду із причиною невручення «Адресат відсутній за вказаною адресою. Також відповідач [PERSON] у підготовчі судові засідання викликався шляхом оголошення на веб-сайті судової влади України. 15 вересня 2025 року до суду вх. № ЕП 13987 надійшов висновок Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 вересня 2025 року № 100-12900 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] (а.с.81-85; 99-102). 29 вересня 2025 року до суду надійшла заява вх. № 62099 представника позивача - адвоката Поліщук С. Ю. про не заперечення проти закриття підготовчого судового засідання у справі та призначення розгляду справи по суті (а.с.88). Також представник позивача наполягала на задоволенні заяви про виклик свідків, яка була подана до суду через підсистему ЄСІТС 28 серпня 2025 року (а.с.75-78). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.09.2025 року по справі № 752/10422/25 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 22 жовтня 2025 року (а.с.90-93). 22.10.2025 року через масовану повітряну атаку, зокрема, в місті Києві була відсутня електроенергія, через що судове засідання по вказаній справі було знято з розгляду (а.с.104). Наступна дата була визначена на 17 листопада 2025 року на 11:00 год. 17.11.2025 року відбулось перше засідання по даній справі по суті, зі сторони представника позивачки було надано вступне слово. Визначено наступне судове засідання з метою допиту свідків, дослідження доказів, судових дебатів та прийняття судового рішення на 11 грудня 2025 року. 11 грудня 2025 року до суду з`явилась представник позивача, відповідач знову не з`явився хоча повідомлявся належним чином. В залі суду було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; досліджено всі наявні в матеріалах справи докази, суд оголосив про перехід до стадії таємниці ухвалення судового рішення, зазначивши орієнтовний час проголошення вступної та резолютивної частинирішення - 14:00 год 11.12.2025 року. Після виходу суду було оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, фіксування технічними засобами не здійснювалось у зв`язку із відсутністю учасників справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування За положеннями частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у справі № 752/11344/22. Рішення набрало законної сили. (а.с.20-21). Сторони справи є батьками малолітнього сина - [PERSON] - [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07 вересня 2021 року (а.с.19). На момент розгляду справи дитині виповнилось повних 4 (чотири) роки. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 25 березня 2024 року у справі № 752/24138/23 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 6 000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 копійок) на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22.11.2022 року, та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 4500,00 грн. до досягнення дитиною трьох років (а.с.22-27). Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стець Людмилою Іванівною від 06 червня 2024 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо виконання виконавчого листа № 752/24138/23 виданого 21 травня 2024 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 6 000,00 грн. на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22 листопада 2022 року, та до досягнення дитиною повноліття (а.с.39). Як вбачається з наявного розрахунку заборгованості по аліментам від 25 квітня 2025 року № 3-[NUMBER], заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання сина станом на 01 травня 2025 рік становить 175 800,00 грн (а.с.40-41). При цьому, як вбачається з долучених до позовної заяви доказів, між сторонами справи станом на час звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів, також вирішено майновий спір. Зокрема, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2023 року у справі № 303/588/23, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб BMW 520І, легковий автомобіль, седан, 2016 року випуску, VIN код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; Визнано частину транспортного засобу BMW 520І, легковий автомобіль, седан, 2016 року випуску, VIN код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] право власності за [PERSON] . Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 4 292 грн. 40 коп. (а.с.35-38). Звертаючи до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, яка наявна в матеріалах справи, [PERSON] у позовній заяві вказала, що з відповідачем спору про місце проживання дитини не має, дитина проживає разом з мамою, батько не приймає участі у виконанні батьківських обов`язків (а.с.30). Відповідач, будучи забезпеченим адвокатом в справі про поділ майна подружжя, що випливає з тексту постанови Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 303/588/23, зазначених обставин не спростував. Згідно письмових пояснень [PERSON] від 23 вересня 2024 року, які отримані адвокатом Поліщук С.Ю., останній є співмешканцем позивача, з якою разом проживають з квітня 2024 року, а перебувають у стосунках з березня 2024 року. Зазначає, що за весь період його відносин з позивачем, відповідача в житті дитини не спостерігалось. Про свого батька [PERSON] ніколи не говорив. Навіть в іграх дитина не має такої постаті як батько (а.с.42). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 23 вересня 2024 року, як отримані адвокатом Поліщук С.Ю., остання є нянею для сина сторін, допомагає по догляду за дитиною з листопада 2021 року по сьогоднішній день. Разом з позивачем, відповідачем та їхнім сином в лютому 2022 року виїхали за кордон до Туреччини, проте через міжособистісні конфлікти сторін їхні стосунки дуже швидко припинились. Зазначає, що після повернення позивача в Україну з сином відповідач не приймає участі в житті дитини (а.с.43). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 21 вересня 2024 року, які отримані адвокатом Поліщук С.Ю., яка є мамою позивачки, сторони справи разом з її онуком та нянею після початку повномасштабного вторгнення виїхали до Туреччини, але через зраду відповідача шлюбні відносини позивачкою були припинені. Зазначає, що з часом позивачка переїхала до іншої квартири, а згодом повернулась до України. Після повернення доньки з онуком до України (грудень 2022 року), Відповідач залишився за кордоном. Батько з сином на час надання пояснень не спілкується. Вихованням та утримання свого сина не займається. Вказує про діагностування у спільного сина сторін діагнозу цукровий діабет (а.с.44). Висновком органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 вересня 2025 року № 100-12900 визначено за доцільне позбавити відповідача його батьківських прав щодо сина (а.с.82-85; 99-102). Суд, вислухавши сторону позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на таке. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ч.ч.1-4 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно з ч.ч.2,4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч.ч.1, 2, ст.33 Конвенції про права дитини, ратифіковану Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ч.1 ст.19 Конвенції про права дитини держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ст.165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» жорстоке поводження з дитиною - це будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства, а також будь-які незаконні угоди стосовно дитини, зокрема вербування, переміщення, переховування, передача або одержання дитини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману, шантажу чи уразливого стану дитини. П.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно правової позиції, що висловлена Верховним судом в Постанові від 21 вересня 2021 року по справі № № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) зазначені фактори (коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти), як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до правової позиції Верховного суду, що висловлена у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 (провадження № 61-14656св21) позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини. Згідно правової позиції Верховного суду, що викладена в постанові від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21) відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Судом установлено, що протягом тривалого часу, а саме з грудня 2022 року після повернення позивача з сином до України, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не турбується про нього, не виявляє ніякого інтересу до фізичного і духовного розвитку дитини, його навчання, підготовки до самостійного життя, не сплачує аліментів на утримання дитини, не повідомив про місце свого перебування, що є умисним ухиленням від виконання ним батьківських обов`язків. Судом не було здобуто доказів наявності у відповідача непереборних обставин, які б унеможливлювали з його сторони участі в житті дитини та зокрема сплати аліментів. Допитані в судовому засіданні 11 грудня 2025 року свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили суду факт ухилення відповідача як батька від виконання обов`язків по вихованню сина та не надання ним матеріальної допомоги синові протягом тривалого періоду часу. Свідок [PERSON] зазначив суду, що перебуває у стосунках з позивачкою, з квітня 2024 року разом проживають. У нього з сином позивачки склались дуже теплі стосунки, зазначив, що після своєї роботи з сином грається. Зазначив, що він як і мама позивачки та няня допомагають позивачці у догляді за сином, також і в частині лікування його діабету (свідок повідомив, що дитина потребує ін`єкцій інсуліну). Про відносини відповідача з сином зазначив, що протягом всього часу перебування у стосунках з позивачкою, батько до сина не проявився. За поясненнями свідка спільному синові сторін демонстрували фотографію батька та запитували дитину хто це, але дитина відповідала «дядя». Свідок зазначив, що відповідач за час перебування свідка у стосунках з позивачкою, на зв`язок не виходив, позивачка йому не телефонувала, баба чи дід зі сторони батька (відповідача) також не контактували з позивачкою. Свідок [PERSON] повідомила, що є мамою позивачки, після того як її донька з онуком та відповідачем поїхали до Туреччини через два місяці [PERSON] зателефонувала та повідомила про те, що відповідач пішов з сім`ї до коханки, яку привіз з України. Свідок зазначила, що спільний син сторін знає чоловіка з яким позивачка проживає, проте татом його не називає, оскільки ще цьому не час. Про рідного батька син сторін у мами не питає. [PERSON] татом вважає діда, який ним опікується та допомагає фінансово. Повідомила свідок, що позивачка сама займається вихованням сина, ні батько, ні його батьки участі не приймають, хоча контакти з сім`єю мають. Також даний свідок додала, що відповідач на даний час проживає за кордоном зі своєю новою родиною, в якій має дитину. Свідок [PERSON] зазначила, що добре знає і позивачку і відповідача та спільного сина, перебуває в сім`ї позивачки з листопада 2021 року, допомагає по догляду за дитиною, фактично є членом сім`ї. Послуги няні оплачувала завжди позивачка. Разом з позивачкою свідок виїжджала до Туреччини на початку 2022 року та поверталась до України в грудні 2022 року. В період перебування в Туреччині до моменту припинення стосунків сторін відповідач дуже рідко проявлявся до сина, коли роз`їхались він лише приходив на майданчик з ним сфотографуватись. [PERSON] за рідного батька вважає його дідуся, який до нього відноситься дуже любляче. Зазначила свідок, що відповідач після припинення стосунків з позивачкою в Туреччині пропав і більше не з`являвся, хоча контакти у відповідача та в няні є, і вона його з телефонної книги не видаляє. Додала свідок, що після повернення позивачки з сином в Україну контакту з батьком не відбувалось. [PERSON] до теперішнього чоловіка позивачки відноситься добре. Про особисте життя відповідача свідкові нічого не відомо, проте зі слів пзивачки у нього є нова родина. Дідусь і бабуся зі сторони [PERSON] з [PERSON] не спілкуються, а до моменту розірвання відносин між сторонами, бабуся проходила декілька разів у гості та особливо не спілкувалась з дитиною. Висновком органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 вересня 2025 року № 100-12900 рекомендовано за доцільне позбавити відповідача його батьківських прав щодо сина. Вбачається, що орган опіки вжив всіх можливих заходів для надання можливостей відповідачу взяти участь в засіданнях комісії та надати свої пояснення з приводу предмету спору, проте участі в засіданні комісії відповідач не прийняв. З Висновку органу опіки та піклування встановлено, що 05 червня 2025 року за місцем проживання дитини проведено обстеження умов проживання та з`ясовано, що умови проживання останній позивачкою створені належні, у квартирі чисто та охайно, наявна побутова техніка та меблі. Для малолітнього виділено окрему кімнату в якій наявне спальне ліжко, куточок для ігор, дитячі речі відповідно до віку та статі та сезону. У квартирі разом з матір`ю мешкає вітчим - [PERSON] . Зі спостережень фахівця Центру соціальних служб, потреби дитини мати забезпечує в повному обсязі. Дитина має інвалідність ІІІ групи (Цукровий діабет) та потребує особливої уваги в харчуванні та контроль цукру в крові. Дитина відвідує дитячий садочок на базі ТОВ «МР.Лідер Глобал». Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на дитину, хлопчик відвідує заклад з 17 травня 2023 року. Зранку дитину приводить мама, з садка найчастіше забирає няня або бабуся. У відповідності до інформації КНП «ЦПМСД № 3» Дарницького району міста Києва, декларацію про вибір лікаря щодо дитини укладено саме позивачкою. З 2024 року дитина перебуває на диспансерному обліку у дитячого ендокринолога з приводу цукрового діабету І ступеня. Мати забезпечує необхідний прийом лікарських засобів, діабету І ступеня. Мати забезпечує зокрема чотирикратне введення інсуліну на добу, а також дотримується рекомендованих правил догляду за дитиною з хронічним захворюванням. Батько з приводу лікування та або профілактичного огляду ні амбулаторно, ні засобами зв`язку не звертався. За результатами проведеної роботи психолога Центру з малолітніми сином сторін, встановлено його тісний емоційний зв`язок з мамою. Стосунки з матір`ю можна охарактеризувати як теплі, засновані на взаємодопомозі, вмінні вислухати, зрозуміти та допомогти. Стосунки із батьком емоційно холодні, будь яка взаємодія взагалі відсутня. Зазначений Висновок органу опіки та піклування є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. При цьому, як встановлено судом, відповідач з 06 червня 2024 року навіть в примусовому порядку не сплачує аліменти на утримання сина, хоча з наявних в матеріалах справи документів випливає, що в 2024 році відповідач приймав участь в судовій справі в судах першої та апеляційної інстанції про поділ спільного сумісного з позивачкою майна через свого представника, відповідно про стан своїх справ відповідач мав бути обізнаним. Водночас, суд враховує, що в 2024 році у дитини було діагностовано цукровий діабет 1 ступеня, який потребує особливого харчування, контролю за рівнем цукру та чотирикратне введення інсуліну на добу. Таким чином, встановлені судами обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з дати повернення позивачки з закордону з сином до України (грудень 2022 року), проживає окремо від сина, не виконує своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 3 -х років, не спілкується із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу усунення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Тому на переконання суду позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина відповідає якнайкращим інтересам дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків. Щодо позовної вимоги про стягнення пені за несплату відповідачем аліментів на утримання ДИТИНИ Ст.129-1 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Як було встановлено судом, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 25 березня 2024 року у справі № 752/24138/23 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 6 000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 копійок) на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22.11.2022 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили та подано позивачкою до примусового виконання. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стець Людмилою від 06.06.2024 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо виконання Виконавчого листа № 752/24138/23 виданого 21.05.2024 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 6 000,00 грн. на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 22.11.2022 року, та до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментам від 25.04.2025 року № 3-[NUMBER], що надана державним виконавцем Людмилою Стець, заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання сина складає 175 800,00 грн. Відповідно до ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За змістом ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. В постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У відповідності до правової позиції, що викладена в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-94цс15, неустойка (пеня) за один місяць розраховується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Судом не було отримано доказів наявності у відповідача обставин непереборної сили, які б впливали на неможливість сплати ним аліментів на утримання дитини, тому презюмується, що подібні дії відповідачем вчиняються умисно. До того ж, судом неодноразово вживались заходи для надання Відповідачу можливості взяти участь в судовому розгляді справи, проте Відповідач ані особисто, ані через представника до суду не з`явився. Позивачкою до суду було надано розрахунок пені за прострочення відповідача по сплаті аліментів за період часу з листопада 2022 року по 01 травня 2025 року, згідно з якого: ¦За 2022 рік розмір пені визначений в 1 944,00 грн.; ¦За 2023 рік розмір пені визначений в 21 900,00 грн. ¦За 2024 рік розмір пені визначений 21 960,00 грн. ¦За 2025 рік розмір пені визначений 7 200,00 грн. З означеним розрахунком суд погоджується, а тому з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 53 004,00 грн., що є 1% від суми в 175 800,00 грн. несплачених відповідачем аліментів з листопада 2022 року по травень 2025 року. ІV. Розподіл судових витрат Згідно з частинами першою, другою статті 133 ЦПК України до судових витрат, зокрема, відносяться: судовий збір, витрати на правову допомогу, витратити, пов`язані із проведенням експертизи. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, за подачу [PERSON] позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с.14). За вимогою про стягнення пені за прострочення сплати аліментів сплата судового збору не проводилась через пільги, встановлені п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1211,20 грн в якості судового збору, а в дохід держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за вимогою майнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: approved