Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

01 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовом до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №143 Харківської міської ради Харківської області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна, про скасування наказу про відсторонення від роботи, у якому прохала визнати незаконним та скасувати наказ директора Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №143 Харківської міської ради Харківської області Левченко О.А. № 129-к від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи» [PERSON] . Поновити [PERSON] на роботі в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області на посаді прибиральника службових приміщень. Стягнути з Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення, починаючи з 08.11.2021 року по дату винесення повного тексту судового рішення у разі задоволення позову, але не менше ніж 17783,6 грн. за період із 08.11.2021 року по 31.01.2022 року. Позов обгрунтований тим, що позивачка працює на посаді прибиральника службових приміщень у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області. 08.11.2021 року на підставі наказу директора школи Левченко О.А. № 129-к від 08.11.2021 позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати через відсутність щеплення COVID-19. Законом визначений чіткий перелік обов`язкових захворювань, які на підставі норм включені до календарю профілактичних щеплень в України, а щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі її відмови від участі у щепленні проти COVID-19. COVID-19 не визначено інфекційним захворюванням, а визначено як гостра респіраторна хвороба. 08.11.2021 року позивачем на ім`я директора школи [PERSON] було подано заяву про відмову від проходження щеплення від COVID-19. Аналогічну заяву також було подано до районного відділу освіти. Тому керівництво школи не мало законних підстав для запровадження наказу № 129-к від 08.11.2021 р. та відсторонення позивача від роботи. Крім того 02-04 листопада 2021 року керівництво школи вимагало від позивача надання медичної інформації, яка б підтверджувала наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від COVID-19 або протипоказань до його застосування, що є неправомірним. Час вимушеного прогулу позивач рахує із 08.11.2021 і по дату подання позову, що складає 58 робочих днів. Таким чином середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача складає 17783,6 грн. , яку позивач прохала стягнути. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2022 року відкрито провадження по даній справі та призначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 01 березня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області», третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна, про скасування наказу про відсторонення від роботи та призначено засідання по справі. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17 травня 2023 року позов [PERSON] до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області», третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна, про скасування наказу про відсторонення від роботи - залишено без розгляду. Ухвалою колегії суддів Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2024 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 17 травня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 19 червня 2024 року заяву позивачки [PERSON] про відвід судді Черняєвої Т.М. від 18 червня 2024 року визнано необгрунтованою. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] , про відвід головуючого судді Черняєвої Т.М. від розгляду цивільної справи № 643/1377/22 за позовом [PERSON] до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області», третя особа- Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна, про скасування наказу директора Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області Левченко О.А. № 129-к від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи-відмовлено. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 квітня 2025 року заяву позивачки [PERSON] про відвід судді Черняєвої Т.М. від 14 квітня 2025 року визнано необгрунтованою. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 02 червня 2025 року змінено найменування відповідача з «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області» на «Комунальний заклад «Харківський ліцей № 143 Харківської міської ради». Позивач на судове засідання не з`явилася, надала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на погіршення стану здоров`я її представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їх участі за наявними у справі доказами. Суд вважає за можливе розглянути справу за вказаної явки учасників процесу на підставі наявних у справі доказів посилаючись на таке. Судом встановлено, що із заявами про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я її представника позивач зверталася вже неодноразово. На судові засіданні позивач самостійно з`являтися не бажає. Справа тривалий час перебуває на розгляді у судах, спочатку Московського районного суду м.Харкова, а із 01 березня 2023 року перебуває на розгляді у Шевченківському (Октябрському) районному суді міста Полтави. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивач звернулася до суду у 2022 році зазначаючи про те, що її права порушуються з боку відповідача, оскільки вона незаконно відсторонена від посади, не отримує заробітну плату та позбавлена засобів для існування. Проте на судові засідання позивач особисто з`являтися не бажає, а зазначає, що бажає приймати участь лише через свого представника. Позивач неодноразово заявляла клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я її представника. Договір із іншим представником, який би міг представляти інтереси позивача, враховуючи стан здоров`я її попереднього представника, позивач не укладає. Вказані обставин призводять до затягування розгляду справи та прийняття рішення у ній. Клопотання про залишення позову без розгляду, відмову від позову, позивачем заявлено також не було. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З метою своєчасного розгляду справи, суд вважає за можливе слухати справу за вказаної явки учасників процесу, оскільки всі учасники справи належним чином повідомлені про дату та час слухання справи. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України не вбачається. Дослідивши матеріали справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] працює на посаді прибиральника службових приміщень у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області . Наразі даний заклад перейменовано на «Комунальний заклад «Харківський ліцей № 143 Харківської міської ради». 08.11.2021 року на підставі наказу директора школи Левченко О.А. № 129-к від 08.11.2021 позивач була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати через відсутність щеплення COVID-19, копія якого міститься в матеріалах справи. Підставами наказу зазначено: на виконання вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, Постанови Кабінету Міністрів від 09.12.2020 № 1236 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Постанови Кабінету Міністрів від 20.10.2021 № 1096 « Про зміни, що вносяться до Постанови Кабінету Міністрів від 09.12.2020 № 1236 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 « Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 № 1306/36928), на підставі ст. 46 КЗпП України, для недопущення розповсюдження інфекції та виникнення спалаху масового захворювання. 08.11.2021 року позивачем на ім`я директора школи [PERSON] було подано заяву про відмову від проходження щеплення від COVID-19. Аналогічну заяву також було подано до районного відділу освіти. Заява мотивована тим, що через проблеми із здоров`ям, та ризиками , які позивач може понести по здоров`ю після здійснення вказаного щеплення, остання відмовляється від проходження щеплення від COVID-19. Із 08.11.2021 року позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати через відсутність щеплення COVID-19. У подальшому судом було встановлено, що 28 лютого 2022 року на підставі наказу № 09-к за підписом директора Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області О.О.Левченко, на виконання вимог Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 р. № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592( набув чинності 01.03.2022), наказано вважати таким, що втратив чинність наказ по школі від 08.11.2021 № 129-к «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 01.03.2022. Поновлено на роботі та допущено до виконання посадових обов`язків прибиральника службових приміщень [PERSON] з 01.03.2022 до закінчення воєнного стану. У судовому засіданні позивач зазначала, що вона зіткнулася із грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало у тому, що від неї незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, та безпідставно обмежили право працівника щодо повноцінної роботи, посилаючись на те, законом визначений чіткий перелік обов`язкових захворювань, які на підставі норм включені до календарю профілактичних щеплень в України, а щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі її відмови від участі у щепленні проти COVID-19. COVID-19 не визначено інфекційним захворюванням, а визначено як гостра респіраторна хвороба. Вважає, що в жодному документі, підписаному між нею та відповідачем, зобов`язання робити обов`язкові профілактичні щеплення з її боку немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності профілактичних щеплень. Позивач вказує, що не встановлено законом окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від хвороби COVID-19. Щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим. Вважає, що у відповідача відсутні правові підстави примушувати її вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та відсторонювати від роботи без збереження заробітної плати, а тому дії відповідача суперечать законодавству, зокрема, Конституції України, є незаконними та безпідставними. До даних правовідносин необхідно застосувати наступні норми права. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством. У рішенні Великої Палати Конституційного Суду України № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу П «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначено, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020). Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 8 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України). Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналіз частин третьої, четвертої, шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Водночас, профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статті 7, 27, визначено, що підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Таким чином, діючі закони України вимагають наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для того,щоб усунути від роботи працівника,який ухиляється від обов`язкового щеплення,що відносно позивача по справі не встановлено і суду не доведено. Посилання представника відповідача у наказі від 08.11.2021 року на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», доповнену пунктом 41-6 постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 р. № 1096, та Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928, як правомірні підстави відсторонення позивача від роботи, не є вірним, оскільки таке втручання у право людини на працю, у тому числі можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, в силу положень пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України, дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України. Приймаючи наказ про відсторонення позивачки від роботи, відповідачем не було враховано, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідачем не наведено жодних мотивів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Відповідачем не надано доказів того, що позивачка, виконуючи свої службові обов`язки, змушена контактувати з великою кількістю людей. Крім того зважаючи на відсутність інформації про статистику смертності від вакцинації проти COVID-19, побічних ефектів та ускладнень, обмеження інформації про клінічні дослідження вакцини, не можна вважати, що в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, оскільки таке втручання не має об`єктивних підстав та обґрунтування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо». Відповідачем не надано доказів того, що діяльність позивачки відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб, що переважно і береться до уваги судом при вирішення даної конкретної справи. Тому, недопуск позивачки до робочого місця не може розглядатись як легітимна мета для обмеження позивачки в праві заробити собі на життя та на повагу до її приватного життя. При цьому судом під час розгляду справи не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Відповідач не надав доказів того, що позивач створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку. У рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки»[GC]заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у Право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: чи є втручання виправданим «відповідно до закону»;чи має воно на меті законні цілі; чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». За змістом пункту 1статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися. Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня). За змістом абзацу третього статті1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» санітарне та епідемічне благополуччя населення - це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами. Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік №2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року №2393 і №2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ №2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте, суду не було надано доказів того, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить. Позивач заперечувала проти проходження вакцинації проти COVID-19, посилаючись на проблеми зі здоров`ям,про що вона неодноразово зазначала у своїх поясненнях на судових засіданнях та безпосередньо вказувала про це відповідачу. Остання зверталася до лікарів для проходження відповідного медичного обстеження на підтвердження протипоказань для такої вакцинації. При детальній оцінці таких обставин відповідачем вказана ситуація становить виняток із загального правила та потребувала детальної оцінки з боку відповідача, чого останнім зроблено не було. Застосування до позивача передбачених Переліком №2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. При цьому судом під час розгляду справи не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Аналізуючи наявні в справі докази суд дійшов висновку, що наказ від 08 листопада 2011 року №129-к про відсторонення від роботи прибиральника службових приміщень [PERSON] без збереження заробітної плати є незаконним, відсторонення позивача від виконання своїх посадових обов`язків було здійснено у порушення вимог закону, а тому такий наказ підлягає скасуванню. Тому вимоги в цій частині підлягають до повного задоволення. Стосовно вимоги про поновлення на роботі, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач була відсторонена від роботи наказом від 08.11.2021 року, та в подальшому поновлена на роботі та допущена до виконання посадових обов`язків прибиральника службових приміщень наказом від 28.02.2022 року з 01.03.2022 року до закінчення дії воєнного стану. Із вказаним позовом [PERSON] звернулася до суду 01 лютого 2022 року. Оскільки відсторонення позивача від виконання своїх посадових обов`язків відбулося у порушення вимог чинного законодавства, наказ від 08 листопада 2011 року №129-к є незаконним, однак в подальшому наказ по школі від 08.11.2021 року № 129-к « Про відсторонення від роботи [PERSON] » втратив чинність на підставі наказу від 28.02.2022 року № 09-к у відповідності до якого [PERSON] поновлена на роботі та допущена до виконання посадових обов`язків прибиральника службових приміщень з 01.03.2022 року до закінчення дії воєнного стану, враховуючи також , що період відсторонення від роботи, як правило, не зараховується до стажу для щорічної відпустки та інших виплат, якщо воно здійснено за ініціативою роботодавця без збереження зарплати, оскільки немає сплати внесків та фактичної роботи, тому суд вважає необхідним поновити [PERSON] на посаді прибиральника службових приміщень у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 143 Харківської міської ради Харківської області ( наразі Комунальний заклад «Харківський ліцей №143 Харківської міської ради») на період із 08 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року. Позивач також прохала стягнути із відповідача середній заробіток за час відсторонення, починаючи з 08.11.2021 року по дату винесення повного тексту судового рішення у разі задоволення позову, але не менше ніж 17783,6 грн. за період із 08.11.2021 року по 31.01.2022 року. Стосовно стягнення середнього заробітку за час відсторонення суд вважає за необхідне зазначити наступне. У зв`язку з тим, що за час незаконного відсторонення від роботи позивач не мала професійної взаємодії та не отримувала заробітної плати, що грубо порушило її конституційне право, то для забезпечення цього права позивача необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач, на порушення вимог статті 46 КЗпП України, без законних на те підстав була відсторонена від виконання своїх посадових обов`язків із 08 листопада 2021 року із зупиненням виплати заробітної плати. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати». Встановивши незаконність відсторонення позивачки від роботи та те, що за час відсторонення заробітна плата їй не виплачувалась, тому за цей період слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, як зазначив Верховний Суд в постановах від 20.11.2019 по справі №653/1975/16-ц, та від 17.07.2019 р. №757/22752/18-ц. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. У силу пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи заробітна плата позивача у вересні 2021 року складала 6586,78 грн, за жовтень 2021 року складала 6291 грн, у листопада 2021 року складала 1429,77 грн. З урахуванням вказаного Порядку середня заробітна плата (дохід) з розрахунку (6586,78 грн.+6291 грн.):2) складає 6438,89 грн. Середня заробітна плата позивача за два місяці ( вересень-жовтень 2021 року) складає 6438,89 грн. Середньоденна заробітна плата позивачки складає 306,613 грн. Час вимушеного прогулу з 08.11.2021 по 31.01.2022 складає 58 робочих днів. Таким чином середня заробітна плата за час вимушено прогулу складає 17783,6 грн (58х306,613). Відповідно слід стягнути з відповідача на користь позивача 17783,6 грн (сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят три гривні шістдесят копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а стягнення середнього заробітку за час відсторонення в межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання. Підпунктами 14.1.180 п.14.1 ст.14 та п.18.1 ст.18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Таким чином стягнутий середній заробіток є об`єктом оподаткування доходу. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід рахувати саме із моменту винесення наказу про відсторонення позивача - 08.11.2021 року, коли позивач була відсторонена від виконання своїх посадових обов`язків, по 31.01.2022 року, по дату відсторонення, перед поновленням на роботі та допущенням позивача до виконання своїх посадових обов`язків із 01.03.2022 року на підставі наказу від 28.02.2022 року № 09-к. Стягнення середнього заробітку за час відсторонення по дату винесення повного тексту судового рішення чинним законодавством не передбачено. Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог . Позивачка заявила три позовні вимоги , кожна з яких повинна бути оплачена судовим збором станом на 2022 рік по 992,40 грн. за кожну вимогу. Оскільки позовні вимоги підлягають до повного задоволення, тому у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за три позовні вимоги у загальній сумі 2977,2 грн (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім гривень двадцять копійок). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved