Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 27 серпня 2021 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просять стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б\\н від 23 січня 2019 року станом на 16 серпня 2021 рік у розмірі 117 435,01 грн., що складається з 103 119,72 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 14 315,29 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2 270 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг 23 січня 2019 року підписав анкету заяву. Підписавши анкету - заяву відповідач підтвердив свою згоду на те що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача повністю підтверджується що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому на ознайомлення в письмовій формі, що також підтверджується копією Паспорту споживчого кредиту Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкритого кредитний рахунок та встановлено поточний кредитний ліміт у розмірі 100 000 грн. У подальшому відповідач ознайомився із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 31 липня 2019 року отримав картку типу Преміальна картка Platinum. Проте відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав в результаті чого утворилась заборгованість яку позивач просить суд стягнути на їх користь (т. 1 а.с. 1-5). Відповідач правом на надання відзиву не скористався Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 серпня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 132-133). Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 31 серпня 2021 року відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності звернувся до Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т .1 а.с. 134). 23 вересня 2021 року надійшла відповідь з Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 135). Ухвалою судді від 24 вересня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження ( т. 1 а.с. 136-137). 21 грудня 2021 року відповідачем подано клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 150) 21 грудня 2021 року відповідачем подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 151). 21 грудня 2021 року відповідачем подано зустрічний позов до АТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитного договору нікчемним та недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину (т. 1 а.с. 157-170). Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та нікчемним до спільного розгляду з первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено розгляд цивільної справи за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та по зустрічному позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та нікчемним за правилами загального позовного провадження. Витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» оригінал анкети - заяви від 23 січня 2019 року та паспорт споживача підписаний [PERSON] 31 липня 2019 року (т. 1 а.с. 174-176). 15 лютого 2022 року представником АТ КБ «Приват Банк» було подано відзив на зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 181-187). 16 червня 2022 року відповідачем [PERSON] надано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (т. 2 а.с. 48-53). 16 червня 2022 року відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про надання оригіналів заяви про зміну кредитного ліміту від 24 грудня 2017 року, заяви про зміну кредитного ліміту від 22 березня 2018 року та Анкету заяву від 2011 року (т. 2 а.с. 55 ). В поданій заяві від 16 червня 2022 року відповідач [PERSON] заперечував факт підписання ним Анкети заяви від 23 січня 2019 року та 31 липня 2019 року заяви як особисто так і на планшеті, стосовно підпису на планшеті зазначив що постанова НБУ № 151 яка давала б право створювати та підписувати документи в електронному вигляді була прийнята лише 13 грудня 2019 року, та просив вважати дані докази відповідно до ст. 95 ЦПК України недопустимими (т. 2 а.с. 56-57).ю 16 червня 2022 року в судовому засіданні задоволено клопотання позивача про надання оригіналів для огляду (т. 2 а.с59-60). 15 травня 2023 року відповідачем [PERSON] подано клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи (т. 2 а.с. 104-106). Ухвалою суду від 15 травня 2023 року клопотання відповідача про призначення судово почеркознавчої експертизи було задоволено та призначено у цивільній справі, проведення судово почеркознавчої експертизи. (т. 2 а.с. 110-112). 27 лютого 2024 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 2738-23 від 07 лютого 2024 року (т. 2 а.с. 140-146). Оскільки оригінали документів, а саме Анкета заява від 23 січня 2019 року та умови від 31 липня 2019 року експерту надано не було, а тому дані питання вирішенні не були (т. 2 а.с140-146). Ухвалою судді від 28 лютого 2024 року провадження у справі було поновлено (т. 2 ас. 149). 03 квітня 2024 року відповідачем через систему «Електронний суд» було подано клопотання про постановлення відносно позивача окремої ухвали (т. 2 а.с. 170-171). 03 квітня 2024 року відповідачем подано клопотання відповідно до ч. 6 ст. 95, ч. 5 ст. 100 ЦПК України, не брати до уваги наступні докази по цивільній справі №201/8722/21, оригінали яких не були подані позивачем за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк»: 1) анкету-заяву (анкету о присоединении к условиям и правилам предоствления банковских услуг в «ПриватБанке»), зокрема а.с. 209-217; 2) паспорт споживчого кредиту від 31.07.2019р., зокрема а.с. 190,191 (т. 2 а.с. 172-173). 03 квітня 2024 року відповідачем подано клопотання, в якому просив визнати дії позивача за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк», щодо ненадання оригіналів письмових доказів на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2023р. - ухиленням учасника справи від подання експертам необхідних документів для проведення експертизи. У порядку ст. 109 ЦПК України застосувати наслідки ухилення від участі в експертизі (т. 2 а.с. 174-175). 26 червня 2024 року представником позивача надано заперечення на клопотання відповідача про винесення окремою ухвали, стосовно наслідків ухилення від участі в експертизі та на клопотання про не взяття до уваги доказів, а саме анкети заяви від 23 січня 2019 року та Паспорту споживчого кредиту від 31 липня 2019 року, в якому зазначив, що дані документи було підписано шляхом накладення електронного підпису, та оригінали вказаних доказів у паперовому вигляді долучалися до матеріалів разом з відзивом на зустрічну позовну заяву (т. 2 а.с.204-206). 01 липня2024 року відповідачем [PERSON] через систему «Електронний суд» було подано заяву про зміну предмету зустрічного позову (т. 2 а.с. 219-220). 01 липня 2024 року відповідачем подано клопотання про призначення експертизи фінансово кредитних операцій (т. 2 а.с. 221-223). 16 вересня 2024 року відповідачем повторно подано клопотання про не врахування при розгляді справи доказів у порядку ч. 10 ст. 84 ЦПК України:- анкети-заяви від 23 січня 2019 року; паспорту споживчого кредиту від 31.07.2019 року. Під час прийняття рішення, у порядку ч. 6 ст. 95, ч. 10 ст. 84, ч. 5 ст. 100 ЦПК України не брати до уваги докази, що ставляться під сумнів [PERSON] , та не подані в оригіналі позивачем АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022р., а саме:- анкети-заяви від 23 січня 2019 року; паспорту споживчого кредиту від 31.07.2019 року (т. 2 а.с. 228-229). 14 січня 2025 року представником позивача подано заперечення на заяву про зміну предмету зустрічного позову (т. 3 а.с. 6-7). 17 червня 2025 року в судовому засіданні задоволено клопотання відповідача про залишення його клопотання про призначення експертизи без розгляду (т. 3 а.с. 35). Ухвалою суду від 17 червня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача про постановлення окремої ухвали відмовлено (т. 3 а.с. 44,47). 17 червня 2025 року ухвалою суду провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та нікчемним закрито в частині зустрічної позовної заяви [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та нікчемним (т. 3 а.с. 42-43). 17 червня 20225 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 3 а.с. 48-49). 08 вересня 2025 року відповідачем надано додаткові пояснення, в яких останній зазначив, що звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що сторони обумовили всі істотні умови договору, і що нібито, ним [PERSON] було підписано 23 січня 2019 року анкету заяву, 31 липня 2019 - паспорт споживчого кредиту, 23 березня 2018 - заявка на актуалізацію даних за преміальною карткою, 24 грудня 2017 - заявка на актуалізацію даних за преміальною карткою. Проте ним неодноразово вказувалось, що він не укладав з АТ КБ «ПриватБанк» жодного кредитного договору, та позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З висновку експерта за №2738-23 від 07 лютого 2024 року, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №201/8722/21, вбачається, що питання №1 та №2 судовим експертом не вирішувались у зв`язку з тим, що клопотання експерта в частині надання оригіналів досліджуваних документів виконано частково, тобто документи стосовно яких поставлені питання №1 та №2 експерту не надані. У пункті 3, розділу III (Висновки) висновку експерта за №2738-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №201/8722/21 від 07 лютого 2024, встановлено, що рукописні літер-цифрові записи та підпис від імені [PERSON] в оригіналах документів: - (мовою оригіналу) в «Заявке на актуализацию данных по премиальной карте от 22.03.18р.» в графах «Клиент», «Дата», « [PERSON] »; - (мовою оригінлу) в «Заявке на актуализацию данных по премиальной карте от 24.12.17р.» в графах «Клиент», «Дата», «Подпись» виконані не [PERSON] , а іншою особою (аркуш справи 143 (зворотна сторона), Том 2). Таким чином, факт того, що він не підписував жодних документів із АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується висновком експертизи та відповідно діями самого позивача, який ухилився від надання оригіналів інших документів для проведення експертизи, що в силу положень ст.109 ЦПК України судом може бути визнано як факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Також, зазначив, що доводи позивача про те, що він 23 січня 2019 нібито підписав анкету-заяву, а 31 липня 2019 паспорт споживчого кредитування на електронному сенсорному пристрої, є необґрунтованими та не відповідають дійсності. Зокрема, як вказує позивач, підписання стилусом на планшеті регламентовано Постановою НБУ №151 від 13.12.2019 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України», відповідно до якого, власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного пристрою - це цифровий власноручний підпис. З пункту 4 вказаної Постанови вбачається, що вона набирає чинності з дня, наступного за днем її офіційного опублікування. Опублікована дана Постанова була 16 грудня 2019, а отже, набрала чинності 17 грудня 2019. Тобто, нормативне регулювання використання такого виду підпису, та відповідно його правомірність починається лише з 17 грудня 2019 року. Таким чином, застосування такого виду підпису не могло мати місце ні в січні 2019 року, ні в липні 2019 року. Отже, матеріали справи не містять жодних доказів, що він підписував із АТ КБ «ПриватБанк» будь-які документи спрямовані на отримання кредитних коштів. Крім того, зазначив про відсутність належних доказів про наявність заборгованості. (т. 3 а.с. 63-68). Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з ненаданням належних доказів на підтвердження заявлених позовний вимог. Фактичні обставини встановленні судом Як зазначає в позові позивач 23 січня 2019 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідачем була підписана анкета-заява б/н від 23 січня 2019 року, шляхом виконання електронного підпису, яка прирівнюється до його особистої. Тим самим підтвердивши той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщенні на офіційному сайті банка (т. 1 а.с. 13-14) 31 липня 2019 року відповідач ознайомився з умовами обслуговування кредитних карток та підписав паспорт споживчого кредиту від 31 липня 2019 року (т. 1 а.с. 15-18). Відповідно до наданої довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] 31 липня 2019 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 110 000 грн (т. 1 а.с. 11). Відповідно до довідки [PERSON] 31 липня 2019 року було надано кредитну картку [NUMBER] терміном до 07/22 (т. 1 а.с. 12) У зв`язку з недотриманням позичальником взятих на себе зобов`язань, станом на 16 серпня 2021 рік утворилась заборгованість у розмірі 117 435,01 грн., що складається з 103 119,72 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 14 315,29 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просить суд стягнути, а також понесені ним судові витрати у розмірі 2270 грн. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Позивач - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). На підтвердження своїх вимог позивачем надано анкету заяву від 23 січня 2019 року, паспорт споживчого кредиту підписаний 31 липня 2019 року, Витяг із тарифів обслуговування карток, Умови та Правила надання банківських послуг, виписку за договором за період з 26 липня 2013 року по 14 серпня 2021 рік, відповідно до якої 31 липня 2019 року відбулося поповнення карткового рахунку в розмірі 103 224,54 грн., розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , відповідно до якої 31 липня 2019 року встановлено кредитний ліміт 110 000 грн, довідку про надання [PERSON] кредитних карток, в тому числі й 31 липня 2019 року. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 січня 2019 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин ( 23 січня 2019 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 серпня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд зазначає, що надання позивачем певної редакції та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки вид банківського кредиту, який надавався позивачем відповідачу з огляду на його характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Позивач, враховуючи положення статей 77, 81 ЦПК України, зобов`язаний довести, що саме додані до позову в якості доказу Умови та правила є частиною кредитного договору, тобто були доведені до відома позичальника, та надані йому для ознайомлення, у тому числі й підписані ним. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду АТ КБ «Приватбанк» має право на повернення сум фактично отриманих коштів. Отже вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають до задоволення. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В разі укладення договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом, тоді як підписана відповідачкою анкета-заява не визначає порядку нарахування процентів, а також не конкретизує сум кредиту, до яких вони застосовуються, суд не вбачає правових підстав для стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками. Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що «заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 103 119,72 грн. в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати від боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, у даному випадку непогашеної заборгованості за тілом кредиту. На підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості, суд вважає за необхідне стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 103 119,72 грн., яка складається із: заборгованість за тілом кредиту 103 119,72 гривень. Щодо заперечень відповідача стосовно не укладення та не підписання ним анкети заяви про отримання ним кредитних коштів, паспорта споживчого кредиту, не надання позивачем оригіналів даних доказів та визнання їх неналежними, суд зауважує. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження N? 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730cв20). Таким чином, здійснивши часткову оплату з метою виконання умов кредитного договору, відповідач вчинив конкретні дії, що свідчить про визнання укладеного договору та правомірність вимог позивача за договором про надання кредиту. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у п. 76 постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, в якій зазначено, що: «Не можна вважати договір неукладеним після його повного або часткового виконання сторонами». Також у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боргу боржником або з його згоди іншою особою основної суми боргу чи суми санкцій є дією, що свідчить про визнання ним боргу. З наданих позивачем доказів, а саме виписки по рахунку вбачається що відповідач користувався кредитними коштами, що свідчить про визнання укладеного договору та правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Отже доводи відповідача стосовно не укладення договору спростовуються, вищенаведеним. 3 огляду на зазначене суд не буре до уваги доводи відповідача про те, що договір про надання споживчого кредиту не укладений відповідачем, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його часткового виконання сторонами (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі справа №926/2308/19). Так, відповідачем неодноразово було заявлено клопотання про визнання анкети - заяви та паспорта споживчого кредитну не належними доказами, оскільки відповідачем не було надано їх оригінали для проведення експертизи, яку було призначено у даній справі 15 травня 2023 року. Проте при призначенні експертизи було поставлено питання лише стосовно виконання власноручно підпису [PERSON] на паспорті споживчого кредиту від 31 липня 2019 року, стосовно анкети заяви питання не вирішувалося та позивачем неодноразово зазначалось що вказані документи підписано відповідачем електронним підписом що прирівнюється до власноручного підпису. Окрім того ухвалою суду від 17 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про постановлення окремої ухвали відносно позивача стосовно не надання оригіналів документів для проведення експертизи. Отже суд не вбачає ухилення позивача від подання експертам необхідних документів для проведення почеркознавчої експертизи. [PERSON] користувався коштами банку, чим підтверджував та розумів своє зобов`язання перед банком, що свідчить про виконання угоди сторонами, а тому підписання Анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту за допомогою факсимільного відтворення його підпису за обставин цієї справи не свідчить про їх неналежність, а тому відсутні підстави для визнання вказаних доказів неналежними. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 23 січня 2019 року та Паспорт споживчого кредитування/Тарифи Банка від 31 липня 2019 року підписані ПриватБанком та [PERSON] мають правовий статус електронного документу, тобто ця анкета-заява та паспорт підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) банка це електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа створює аналог власноручного підпису, який нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Фактично відповідно до частини третьої статті 207 ЦПК України, цифровий підпис - це аналог власноручного підпису, а підписаний в такий спосіб договір прирівнюється до вчиненого у письмовій формі, як це передбачено статтею 1055 ЦК України для кредитних договорів. Посилання відповідача на те, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 23 січня 2019 року та Паспорт споживчого кредитування/Тарифи Банка від 31 липня 2019 року підписані ПриватБанком та [PERSON] до прийняття та набрання чинності Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, затвердженого Постановою НБУ від 13.12.2019 року № 151 не свідчить про те що вищевказані документи (анкета-заява, паспорт) є нікчемними, нечинними або недійсними. Стосовно тверджень відповідача, що виписка по рахунку не є первинним бухгалтерським документом Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України N?75 від 04 липня 2018 року, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім?я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/ печатку банку. Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін?юсту від 12 квітня 12 року N? 578/5, а також позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц, якою крім того зроблено висновок, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Окрім того як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року, а саме п. 51 Первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). З матеріалів справи вбачається, що в довідці про рух коштів наявні всі обов`язкові елементи для визначення довідки про рух коштів первинним документом, а тому банківська виписки з рахунків відповідача є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 993,27 грн. (103 119,72 грн. х 2 270 грн. : 117 435,01 грн. = 1 993,27 грн.). Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: partial