Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

29.07.2025 року позивачка [PERSON] , через свого представника адвоката Шулика М.Ю., звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 5123585500:01:001:0029 шляхом зобов`язання ТОВ «АГРОКОМ» повернути [PERSON] земельну дліянку, площею 8,3646 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Шабельницька сільська рада та скасувати державну реєстрацію речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (право оренди) за ТОВ «АГРОКОМ», код ЄДРПОУ: 30820882 щодо земельної ділянки, площею 8,3646 га, кадастровий номер 5123585500:01:001:0029, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Шабельницька сільська рада, номер запису про інше речове право: 55150117 від 22.10.2015 року, яке внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73291177 від 23.05.2024 року, яке зареєстроване приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Дучко Веронікою Миколаївною, та стягнути з ТОВ «АГРОКОМ» на користь позивача судові витрати у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка [PERSON] є спадкоємицею після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НТК 343409 від 23.05.2024 року та є власником земельної ділянки площею 8,3646 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розміщена на території Шабельницької сільської ради, Миколаївського району, Одеської області, кадастровий номер: 5123585500:01:001:0029. В травні 2024 року приватний нотаріус Дучко В.М. під час видачі свідоцтва на спадщину повідомила [PERSON] , що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно успадкована нею земельна ділянка, знаходиться у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМ» на підставі договору оренди землі б/н від 20.12.2011 року, який начебто укладено між [PERSON] та ТОВ «АГРОКОМ», але таких договорів [PERSON] не укладала та ніколи не отримувала орендної плати від даного товариства. На численні звернення до відповідача з приводу надання оригіналу договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації договору оренди, відповідач не реагував, всі звернення позивача були проігноровані, відповідей не надано. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 30.07.2025 року, зазначену позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк усунення недоліків. (а..с.42) Ухвалою судді від 31.07.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою (права оренди) в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено підготовче судове засідання. (а.с. 49) Ухвалою суду від 16.09.2025 року продовжено строк підготовчого провадження по справі, відкладено судове засідання. (а.с.72) Ухвалою суду від 14.10.2025 (постановлена судом без оформлення окремим документом та зафіксована в протоколі судового засідання) залишено без розгляду клопотання про витребування доказів за заявою представника позивача, адвоката Шулика М.Ю. (а.с.101-105) Ухвалою суду від 14.10.2025 року закрито підготовче провадження по справі; призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено наступний порядок з`ясування обставин та дослідження доказів: вислухати вступне слово сторін у справі, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, дослідити письмові докази у справі. (а.с.106) Ухвалою суду від 11.11.2025 (постановлена судом без оформлення окремим документом та зафіксована в протоколі судового засідання) продовжено строк розгляду справи, розгляд справи відкладено на 02.12.2025. (а.с.101-105) 02.12.2025 розгляд справи відкладено у зв`язку з виникненням технічних проблем, що унеможливлюють фіксацію судового засідання. Розгляд справи відкладено на 16.12.2025 Представник позивача, адвокат Шулик М.Ю., в судовому засіданні позов підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] є власницею земельної ділянки, площею 8,3646 га, кадастровий номер: 5123585500:01:001:0029, місце розташування якої Одеська область, Миколаївський (нині Березівський) район, Шабельницька сільська рада. Вид цільового призначення земельної ділянки 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Дучко В.М. від 23.05.2024 року. (а.с.11) Вказана земельна ділянка належала [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , а.с.10) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 261419, виданого Миколаївським районним відділом земельних ресурсів Одеської області та Миколаївською державною адміністрацією 25.06.2005 року на підставі розпорядження райдержадміністрації Миколаївського району Одеської області № 573/А-2004 від 15.10.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.05.528.00059 кн. № 003639. (а.с.12) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.07.2025 року, в розділі актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права зазначено, що 22.10.2015 року відбулася державна реєстрація договору оренди зазначеної земельної ділянки, серія та номер б/н, виданий 20.12.2011 року, видавник: сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОКОМ» та [PERSON] . Строк дії іншого речового права (права оренди) до 21.12.2021 року. (а.с.15) Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, слід звернути увагу на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 41 Конституції України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею. Відносини, пов`язані з користуванні земельними ділянками, регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України). Відповідно до статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 93 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частиною четвертою статті 124 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Законом, що регулює правовідносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Позивачка зазначає, що не підписувала жодних договорів на право оренди з відповідачем та ніколи не отримувала відповідної орендної плати, а договір оренди земельної ділянки укладено після смерті [PERSON] . Такі доводи позивачки та її представника оцінюються судом критично, оскільки з відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.07.2025 року (розділ актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права) вбачається, що договір оренди землі серія та номер б/н, укладений 20.12.2011 року, тобто за життя [PERSON] . Окрім того, строк дії такого договору оренди земельної ділянки закінчився 21.12.2021 року, відомостей про укладання додаткової угоди до договору про збільшення цього строку матеріали справи не містять та стороною позивача не було надано. Таким чином, відповідач набув право оренди на зазначену земельну ділянку з строком дії до 21.12.2021 року. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, з наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, вбачається, що сторона позивача факт продовження користування відповідачем спірною земельною ділянкою ніяким чином не фіксували, що унеможливлює суд встановити будь-якого порушення права позивача в користуванні її земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, позивачкою та її представником не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач ТОВ «АГРОКОМ» на даний час користується спірною земельною ділянкою та чинить позивачці перешкоди в користуванні зазначеною земельною ділянкою. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою (права оренди) суд зазначає наступне. Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 17 листопада 2009 року, чинній на час підписання договору оренди 20.12.2011 року) передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Натомість реєстрація права оренди та реєстрація договору про оренду є різними юридичними діями. Державна реєстрація речового права не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі. Отже, державна реєстрація не є підставою набуття цивільних прав та обов`язків, вона засвідчує вже набуте особою право, це офіційне визнання державою юридичного факту. Із 01 січня 2013 року необхідно розмежовувати дату укладення договору оренди землі, яка обраховується з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, і дату виникнення на підставі вказаного правочину речового права, яка пов`язана з моментом державної реєстрації права оренди. Якщо момент укладення договору оренди землі (виникнення у його сторін прав і обов`язків у зобов`язальних правовідносинах) і реєстрація на підставі цього правочину права оренди землі (виникнення у орендаря речового права) не збігаються в часі, то в проміжку між укладенням договору і набуттям орендарем земельної ділянки шляхом реєстрації відповідного речового права договір діє, а у сторін є право захищати свої порушені договірні права зобов`язального характеру зобов`язально-правовими способами. Відповідно до ст. 11 ЦК України однією з підстав для виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Друга - встановлює загальне правило щодо моменту набрання чинності договором: договір набирає чинності з моменту його укладення. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Із аналізу вказаних норм, вбачається, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та ст. 15 Закону 161-ХIV. З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря отримати право на користування земельною ділянкою. Тобто з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки. Тобто, поняття «державна реєстрація договору оренди землі» стосується правовідносин щодо оренди землі, які виникли до 01 січня 2013 року, а поняття «державна реєстрація права оренди на земельну ділянку» - правовідносин щодо оренди землі, які виникли після. Аналізуючи зібрані у справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки строк дії договору оренди землі б/н від 20.12.2011 року закінчив строк своєї дії 21.12.2021 року, інших відомостей матеріали справи не містять та стороною позивача надано не було. Разом з цим, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що у даному випадку скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (права оренди) не є ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, оскільки право оренди відповідача є закінченим за строком своєї дії, а також не доведено наявність перешкод у користуванні належним позивачу майном. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту, зокрема, шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки не є ефективним, не несе для сторін жодних правових наслідків, тому підстав для задоволення позову, в цій частині позовних вимог, суд не вбачає. Згідно з частиною першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободі протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно ч.ч. 1 - 5ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведене, зокрема, не доведеність позивачкою та її представником обставин, на які вони посилаються у позові як на підстави своїх вимог, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у справі, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Outcome: dismissed