Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Заявник - [PERSON] , за участю заінтересованої особи: Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті громадянина України [PERSON] (далі [PERSON] ), [INFO] , який помер [INFO] у м. Донецьк, Донецької області, з метою подальшої реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначає, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у\~м.\~Донецьк,\~Донецької області, є його батьком. На тимчасово окупованій території були видані документи про її смерть, однак, вказані документи не дозволяють заявниці отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка. Установлення факту смерті заявнику необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України та отримання відповідного свідоцтва про смерть. Ухвалою суду від 04 грудня 2025 року справу призначено до розгляду. Заявник у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Заяву підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Заявник - [PERSON] є громадянином України, зареєстрованим у м. Маріуполь, Донецької області, що підтверджено копією паспорта серії [NUMBER] (а.с. 3,4). Відповідно до матеріалів справи, заявник є сином [PERSON] ,\~що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідно до якої [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у\~м.\~Донецьк,\~Донецької області. 18 жовтня 2025 року на тимчасово окупованій території України незаконним органом видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , у якому вказано, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Корсунь, Єнакіївського району, Донецької області, помер [INFO] «Российская Федерация, Донецкая Народная Республика, г. Донецк (мовою оригіналу) (а.с. 7). Вказані факти повністю знайшли своє підтвердження на підставі наданих до суду документів та пояснень. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого. Вимогами ч.1\~ст. 317 ЦПК України\~закріплено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси). Відповідно до\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. (ч.1). Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4). Судом установлено, що [PERSON] є сином [PERSON] . Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення у зв`язку з необхідністю державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, та отримання відповідного свідоцтва про смерть. Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18 жовтня 2025 року видане на території непідконтрольній державній владі України, а відтак є недійсним, оскільки видане органом, який не має права його видавати, так як знаходиться на території, непідконтрольній державній владі України. У зв`язку з тим, що смерть\~що [PERSON] , [INFO] , настала на тимчасово окупованій території України, суд дійшов висновку щодо неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України. Ураховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376 Донецький район Донецької області, до якого належить м. Донецьк, з 07 квітня 2014 року і до теперішнього часу є тимчасово окупованою територією. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] , [INFO] , настала на території м. Донецьк, Донецької області, Україна, де нині жоден орган державної влади України не здійснює свої повноваження, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України є неможливим. Крім того, ухвалюючи рішення, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 759/1443/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Так, окупаційною владою Російської Федерації, якою тимчасово окуповано м. Донецьк, Донецької області, 18 жовтня 2025 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] про смерть [PERSON] , який помер [INFO] «Российская Федерация, Донецкая Народная Республика, г. Донецк (мовою оригіналу) (а.с.7) Відповідно до частини 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~(зі змінами та доповненнями), державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1\~ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських, міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських рад. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 1\~статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього\~Закону\~поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. У відповідності до ч.ч.2-3\~ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Так, свідоцтво про смерть [PERSON] видане незаконним органом, який розташований на тимчасово окупованій території України, а отже не може бути використаний заявником для реєстрації смерті на території України, оскільки виданий не на підставі та не у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України, а тому є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно зі\~ст.122 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи й установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені\~Конституцією України\~й законами України, а також на те, що відповідно до\~ст.26 цього Закону\~скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Згідно до положень ч.3, 4\~ст.49 ЦК України\~державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що батько заявника [PERSON] був громадянином України, про що свідчить копія паспорту померлого серії [NUMBER] (а.с. 8). Після її смерті заявник не має можливості в іншому, аніж у судовому порядку, встановити факт смерті свого батька та отримати свідоцтво про смерть. Здійснити державну реєстрацію смерті та отримати відповідне свідоцтво заявниця в цьому випадку може лише на підставі відповідного судового рішення про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення його померлим, як передбачено\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Виходячи з наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Донецьк, Донецької області, Україна, підтверджується наданими суду доказами, тому є всі правові підстави для задоволення заяви та встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої статті\~430\~та ч. 4 ст.\~317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Відтак, відповідно до ч.2\~ст. 319 ЦПК України\~рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Outcome: approved