Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позиція сторін у справі У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з держави України на свою користь моральну шкоду у сумі 1 500 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 03 грудня 2000 року по 31 серпня 2008 року позивач перебував на повному державному утриманні та навчався в Перечинській школі-інтернаті. Рішенням Ужгородського міського суду від 30.03.2001 року матір позивача - [PERSON] - було позбавлено батьківських прав, а позивача передано під опіку органів опіки та піклування. З цього моменту позивач набув статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Незважаючи на відсутність у матері законних повноважень представляти інтереси позивача, рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №124 від 12.05.2004 року їй було надано дозвіл на обмін квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала позивачу. У подальшому житлове майно, отримане внаслідок обміну, було відчужене без згоди органів опіки та піклування. 20.10.2004 року нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу з порушенням вимог законодавства. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2012 року договір купівлі-продажу було визнано недійсним, а рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.02.2013 року майно витребувано з чужого незаконного володіння. Внаслідок прийняття рішення №124 позивач був позбавлений житла та змушений понад десять років відстоювати свої майнові права в судах, що спричинило істотні моральні страждання та погіршення стану здоров`я. У 2012 році у позивача діагностовано виразкову хворобу. Посилаючись на вказані обставини останній зазначає, що йому завдано моральної шкоди незаконними діями органу місцевого самоврядування. Представник відповідача ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Окрім того, ДКС України є неналежним відповідачем у вказаній справі, оскільки ніяким чином не порушувало прав позивача. Представник відповідача Кабінету Міністрів України подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Позивачем подано відповідь на відзив Кабінету Міністрів України, в якому зазначено, що оскільки відповідач у встановлений Законом № 1697-VII строк не затвердив умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, відмовився виконати рішення суду у справі №826/8546/18 і така неправомірна бездіяльність продовжувала тривати до 13.12.2019 року, то Позивач був позбавлений можливості здійснити перерахунок отримуваної пенсії. Такі дії/бездіяльність Кабінету міністрів України свідчать про наявність як самої вини, так і умислу у діях Відповідача, адже останньому було достеменно відомо, що без затвердження порядку та умов перерахунку пенсій працівники прокуратури будуть позбавлені можливості здійснити такий перерахунок. Доводи Відповідача про недоведеність неправомірності дій Кабінету Міністрів України, вини у діях відповідача, відсутність причинно-наслідкового зв`язку та суми майнової шкоди цілком спростовуються висновками у справах № 273/923/16-а та №826/8546/18 та доданими до позовної заяви доказами. В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву в якій вимоги позову підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився до суду подав заяву в якій проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 грудня 2000 року по 31 серпня 2008 року позивач перебував на повному державному утриманні та навчався в Перечинській школі-інтернаті. Рішенням Ужгородського міського суду від 30.03.2001 року матір позивача - [PERSON] - було позбавлено батьківських прав, а позивача передано під опіку органів опіки та піклування. З цього моменту позивач набув статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Незважаючи на відсутність у матері законних повноважень представляти інтереси позивача, рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №124 від 12.05.2004 року їй було надано дозвіл на обмін квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала позивачу. У подальшому житлове майно, отримане внаслідок обміну, було відчужене без згоди органів опіки та піклування. 20.10.2004 року нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу з порушенням вимог законодавства. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2012 року договір купівлі-продажу було визнано недійсним, а рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.02.2013 року майно витребувано з чужого незаконного володіння. Позивач зазначає, що внаслідок прийняття рішення №124 останній був позбавлений житла та змушений понад десять років відстоювати свої майнові права в судах, що спричинило істотні моральні страждання та погіршення стану здоров`я. Посилаючись на вказані обставини останній зазначає, що йому завдано моральної шкоди незаконними діями органу місцевого самоврядування. Позиція суду та оцінка аргументів сторін У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У частині першій статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи органу державної влади неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Так, позивачем не надано рішення суду про визнання дій Виконавчого комітету Ужгородської міської ради незаконними, а отже не надано доказів неправомірності дій органу місцевого самоврядування. Також суду не доведено наявність шкоди та причинного зв`язку між діями відповідачів і заподіяною майновою шкодою. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed