Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що з 08.08.2009 вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04.12.2019. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Краматорського міського суду Донецької області у справі № 234/12825/19 з відповідача стягнуто аліменти на доньку у розмірі частки усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак указане рішення суду відповідач не виконує, аліменти на дитину не сплачує, у зв`язку з чим станом на 31.05.2024 має заборгованість у розмірі 184 754,81 грн. Зазначає, що незважаючи на застосування у виконавчому провадженні про стягнення аліментів відносно відповідача примусових заходів у вигляді встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами та тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, відповідач не вчинив жодних дій щодо сплати заборгованості по аліментах, що свідчить про його ухилення від виконання покладених на нього обов`язків щодо матеріального утримання доньки. Після розірвання шлюбу відповідач повністю припинив піклуватися про свою неповнолітню доньку, не займався її вихованням та не брав жодної участі у житті дитини. Спілкування позивача із [PERSON] припинено нею з 2020 року через постійні погрози фізичною розправою з боку відповідача, у зв`язку з чим вона зверталася до органів поліції із заявою. Указує, що відповідач постійно залякував її та доньку, надсилав дитині фотографії скривавлених вбитих тварин, що негативно позначилося на психіці дитини і вона по теперішній час його боїться, що стало підставою для звернення за допомогою до психолога для надання доньці кваліфікованої допомоги. Зазначає, що ці обставини підтверджують прояв психологічного насильства з боку відповідача як до неї так і до їхньої доньки. Відповідач припинив виконувати свої батьківські обов`язки, що визначені положеннями ст. 150 Сімейного кодексу України, зокрема: не бере жодної участі в її вихованні, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, припинив будь-яке спілкування з дитиною та жодного разу її не навідав, не цікавився її здоров`ям, не надсилав коштів на її утримання, не придбавав для неї продукти харчування, одяг, дитячі іграшки тощо. Вважає, що вказані дії, заборгованість зі сплати аліментів, погрози на адресу позивача та доньки свідчать про байдужість [PERSON] до долі їхньої доньки. Відповідач самоусунувся від виховання та утримання дитини, що в подальшому може суттєво ускладнити позивачу вирішення багатьох юридичних питань, які вимагають дозволу батька. Зазначає, що якщо навіть припустити, що відповідач на даний час потрапив у складні життєві обставини, що перешкоджають йому брати участь у вихованні та утриманні доньки, він має право виправити в майбутньому свою поведінку та звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Посилаючись на наведене позивач просила з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відзив від відповідача на позовну заяву у строк, встановлений судом, не надходив. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Гумен Н. В. позов просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином в порядку ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача та її представника адвоката Гумен Н. В., дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] з 08.08.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04.12.2019. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 20.05.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ялтинського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим. Відповідно до висновку виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як органу опіки та піклування, від 22.08.2024 № 687/17/01-19, позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , є доцільним. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. Верховний Суд наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається. У підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини позивач надала зокрема довідку Ужгородського ліцею «Інтелект» Ужгородської міської ради Закарпатської області № 222 від 06.05.2024, довідку Краматорської загальноосвітньої І-ІІІ ступенів школи № 9 від 15.05.2020 за № 32, висновок психолога [PERSON] від 15.07.2024, документи з виконавчого провадження № 60722268 щодо встановлення тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі України та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, а також висновок виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як органу опіки та піклування, від 22.08.2024 № 687/17/01-19 щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Так, посилання у довідці № 32 від 15.05.2020, виданої в.о. директора ЗОШ № 9 [PERSON] та класним керівником Кузнецовою Є. І. на те, що батько учениці 3-В класу [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, жодного разу не відвідував школу, не спілкується з учителями, не бере участі у батьківських зборах, не свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Крім того, така довідка видана у 2020 році, тобто за чотири роки до звернення позивача з даним позовом до суду, а тому не відображає актуальної інформації. При цьому, у даній довідці також не зазначено відомостей, на підставі яких в.о. директора та класним керівником зроблено висновок про те, що батько не бере участі у вихованні дитини. Також зазначення у довідці № 222 від 06.05.2024, виданої директором Ужгородського ліцею «Інтелект» Ужгородської міської ради Закарпатської області про те, що [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі, мати дитини спілкується з класним керівником, цікавиться шкільним життям дитини, батько контакту зі школою, де навчається дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується, жодним чином не підтверджує свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та його ухилення від виконання батьківських обов`язків, які є підставою для застосування наслідків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Крім того, непроживання відповідача разом з дитиною, за відсутності доказів винної поведінки відповідача, яка б свідчила про ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків, не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Також посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже сама по собі заборгованість зі сплати аліментів не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 556/3325/23. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Арґументи позивача про вчинення психологічного насильства, погрози та залякування з боку відповідача зокрема щодо доньки не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому звернення позивача 15.05.2020 до органу поліції із заявою про факт погроз їй фізичною розправою з боку колишнього чоловіка [PERSON] не підтверджує ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої доньки. Щодо висновку психолога [PERSON] від 15.07.2024, суд зазначає таке. У висновку зазначено, що «дитина проживає разом з матір`ю у місті Ужгород. Умови проживання, навчання, лікування та харчування на належному рівні. Дитина дуже доглянута та має здоровий вигляд. Харчується корисною їжею. Після ряду консультацій, спостережень та методів діагностики (тести), дійшли такого висновку: [PERSON] зазнавала постійного психологічного тиску з боку батька. Дитина була свідком постійних сварок які (зі слів дівчинки) починав сам батько, прискіпуючись, шпиняючи свою дружину [PERSON] . Дівчинка перебувала у постійній психологічній напрузі, що в свою чергу переросло в депресію. Згідно з проведеними діагностиками психоемоційного стану дитини після пережитої психологічної травми від агресивної та неадвекватної поведінки батька, наразі середньої важкості, але при любій згадці про батька [PERSON] постійно плаче і каже, що не хоче бачити більше батька. Зі спогадів дитини: батько дитини завжди ображав маму, бив її та принижував нецензурними словами. Батько часто випивав. [PERSON] була свідком домашнього насильства над матір`ю, що в свою чергу спричинило нестабільний психоемоційний стан. У дівчинки на фоні постійного стресу на той момент спостерігався панічний страх (навіть коли дитина не бачила батька), тремтіли руки, синіли губи, дитина плакала. Систематично була свідком, коли батько бив інших: свого брата, маму, бабусю та друзів. [PERSON] часто відвідувала психолог,а особливо після спілкування з батьком (він на постійній основі принизливо ставився до дитини, її мами та бабусі з маминої сторони). На постійному стресі пов`язаний з неадекватною поведінкою батька, дитина почала сама себе звинувачувати у неприємностях у сім`ї та подумувати про самогубство». Зазначено, що наразі у Сабріни спостерігаються поодинокі панічні атаки, пригнічений стан (при згадці про батька), тому маючи такі симптоми, відчуття тривоги, страх у дитини, для її ж подальшого життя варто обмежити або зовсім припинити усі види спілкування з батьком. У рекомендаціях також зазначено про забезпечення відсутності контакту дитини з батьком до досягнення повноліття, що надасть дитині можливість нормально розвиватись до стабільного дорослого стану, коли вона зможе приймати самостійно рішення та бути невразливою при можливому контакті з батьком при самостійному прийнятті рішення щодо спілкування з ним. Однак, такий висновок, на переконання суду, не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, на які посилається позивач. У висновку зазначено, що він складений психологинею ГО «Неємія» Держак Я. Л. Однак матеріали справи не містять доказів, що особа, яка його склала - [PERSON] є психологом, має право та займається такою практикою, що у неї є відповідний досвід у сфері дитячої психології. Крім того, матеріали справи також не містять доказів, що ГО «Неємія», психологинею якого, як зазначено у висновку, є [PERSON] , відповідно до КВЕД має право на здійснення такої діяльності як проведення психодіагностичного обстеження, в тому числі дітей. Також позивач не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як органу опіки та піклування, від 22.08.2024 № 687/17/01-19, слідує, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , є доцільним. Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає немотивованим та поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, в ньому не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, він не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення. Із зазначеного висновку слідує, що батько дитини [PERSON] , зі слів матері дитини, наразі мешкає на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи слідує, що зареєстроване місце проживання відповідача станом на 11.09.2024 значиться за адресою: [ADDRESS] . Із пояснень позивача у судовому засіданні слідує, що позивач разом з відповідачем та донькою до припинення шлюбних відносин між сторонами проживали в АР Крим, у подальшому вона з дитиною виїхала на підконтрольну Україні територію, відповідач ймовірно залишився проживати в АР Крим. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією територіями України з 20 лютого 2014 року. Разом з тим, висновок органу опіки та піклування складено без урахування того, що місцем проживання відповідача є тимчасово окупована територія України, що може впливати на можливість виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Такий висновок належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Висновок має рекомендаційний характер та не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. При цьому за обставинами даної справи суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов`язків, оскільки це застосовується виключно за доведеності винної поведінки батька, чого в даній справі не встановлено. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed