Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Нові кредити» (далі позивач, ТОВ «ФК «Нові кредити»») звернулось до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.09.2023 між ТОВ «ФК «Нові Кредити» та [PERSON] укладено електронний договір про споживчий кредит №00-692200 шляхом введення одноразового ідентифікатора KW7055 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://novikredyty.com.ua. Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у розмірі 5000,00 грн строком 388 календарних днів. ТОВ «ФК «Нові Кредити» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти шляхом переказу на картковий рахунок, відкритий до платіжної картки [NUMBER] . Проте відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 64887,68 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за кредитом, 48567,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 11320,68 грн - сума інфляційного збільшення, чим порушуються права та інтереси ТОВ «ФК «Нові Кредити». За таких підстав, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Нові кредити» заборгованість за кредитним договором №00-692200 від 29.09.2023 у сумі 64887,68 грн, а також сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою судді від 16.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання призначено на 10.11.2025 о 11:00 год. Ухвалою суду від 10.11.2025 відкладено судовий розгляд цивільної справи на 02.12.2025 о 12:00 год., а в подальшому ухвалою суду від 02.12.2025 відкладено на 15.12.2025 о 12:00 год. У судове засідання представник позивача не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви просила розглянути справу без її участі. У заяві від 15.12.2025 представник позивача не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштова кореспонденція повернулась до суду з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відмовився". Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, про причини неявки в судове засідання не повідомив, жодних заяв чи клопотань не подавав. При цьому суд враховує, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Питання належного повідомлення учасників справи неодноразового досліджувалося Верховним Судом, згідно з висновками якого у разі якщо «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (пункт 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, постанови Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19, від 30.11.2022 у справі № 760/25978/13-ц, від 31.08.2022 у справі № 760/17314/17). Ураховуючи викладене, ухвалою суду від 15.12.2025 визначено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення у цивільній справі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.09.2023 ТОВ «ФК «Нові кредити» та [PERSON] укладено електронний договір про споживчий кредит №00-692200 (далі - Договір №00-692200) (а.с. 9-14). Згідно з пунктом 2.1. Договору №00-692200 кредитодавець надає позичальникові грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту 5000,00 грн на строк 388 календарних днів, що включає в себе основний період та другий період, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, а також разовий платіж (за наявності) за послуги кредитодавця, пов`язані з видачею кредиту, відповідно до умов цього Договору, додатків до нього та Внуртішніх правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Нові кредити». За змістом пункту 4.6.1 Договору №00-692200 нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, починаючи з першого дня надання суми кредиту/траншу позичальнику (здійснення першого та наступних траншів) та до закінчення строку кредитування в межах дії основного періоду та другого періоду. Нарахування процентів розраховуються від суми кредиту, яка залишається у користуванні позичальника. Відповідно до пункту 4.6.2. Договору №00-692200 основний період починає свій перебіг з дати надання/видачі кредиту «29» вересня 2023 року та діє до «22» жовтня 2023 року (включно), строком на 23 календарних днів. Під час користування кредитом в основний період позичальник сплачує процентну ставку в розмірі 2,50 (дві цілих 50 сотих) % в день. Другий період починає свій перебіг (у разі наявності заборгованості за основним періодом) з «23» жовтня 2023 року та діє до дати повернення кредиту «22» жовтня 2024 року (включно), строком на 365 днів. Під час користування кредитом в другий період позичальник сплачує процентну ставку в розмірі 2,49 (дві цілих 49 сотих) % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 4.6.3 Договору №00-692200). Відповідно до пункту 4.2 Договору №00-692200 кредит надається позичальнику шляхом переказу грошових коштів повністю або частинами (траншами) в безготівковій формі шляхом зарахування на картковий рахунок у банку, зазначений у заявці на отримання кредиту. Договір підписаний відповідачем 29.09.2023 шляхом введення одноразового ідентифікатора KW7055 в особистому кабінеті на вебсайті в мережі Інтернет https://novikredyty.com.ua. Кредитні кошти були відправлені відповідачу на картковий рахунок позичальника, відкритий до платіжної картки [NUMBER] , що підтверджується копією платіжної інструкції від 29.09.2023 та випискою за договором №б/н за період з 29.09.2023-01.10.2023 відносно [PERSON] , рахунок № [NUMBER] , наданою АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали судді від 16.10.2025 (а.с. 15, 57 зворот). У зв`язку з неналежним виконанням умов Договору №00-692200, станом на 15.07.2025 заборгованість відповідача за Договором №00-692200 становить 53567,00 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 48567,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором №00-692200 від 29.09.2023 (а.с. 16-18). З огляду на невиконання умов Договору №00-692200 від 29.09.2023, ТОВ «ФК «Нові кредити» 27.05.2025 надіслало [PERSON] досудову вимогу про необхідність сплатити борг за Договором №00-692200, який станом на 27.05.2025 становить 53567,00 грн (а.с. 19). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Частинами першою та другою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629\~ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом частин першої та третьої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене,\~слід дійти\~висновку про\~те,\~що будь-який\~вид договору,\~який укладається\~на підставі\~ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19 та від 07.10.2020 у справі №127/33824/19. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України\~«Про електронну\~комерцію» (далі за текстом Закон), згідно зі статтею 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями статті 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 639\~ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Наведене, у свою чергу, свідчить про належне укладення кредитного договору з використанням електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове рішення про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. За таких підстав суд дійшов висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «ФК «Нові кредити» та [PERSON] 29.09.2023 укладено електронний кредитний договір №00-692200. З огляду на викладене на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11\~ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Так, стаття 525\~ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частинами першою, п`ятою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з частинами першою, третьою статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання умов Договору №00-692200 відповідачу наданий кредит у сумі 5000,00 грн. При цьому внаслідок порушення відповідачем узятих на себе зобов`язань виникла прострочена заборгованість, яка станом на 09.10.2025 складає 53567,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 5000,00 грн; заборгованість за процентами 48567,00 грн. Виконання позивачем зобов`язань за Договором №00-692200 підтверджується копією платіжної інструкції від 29.09.2023 про перерахування відповідачу коштів за Договором №00-692200 в сумі 5000,00 грн на банківську картку [NUMBER] та випискою по рахунку № [NUMBER] за договором №б/н за період 29.09.2023 по 01.10.2023. Разом з тим з розрахунку заборгованості за Договором №00-692200 вбачається, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 15.07.2025 складає 53567,00 грн, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн; заборгованість за процентами 48567,00 грн. Ураховуючи, що відповідач не з`явився у судове засідання та доказів на спростування доводів позивача не надав, суд вважає доведеним факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору №00-692200 від 29.09.2023. Відтак наявні обґрунтовані підстави для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Нові кредити» заборгованості за кредитним договором №00-692200 від 29.09.2023 у розмірі 53567,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача суми інфляційного збільшення за період з 29.09.2023 по 07.10.2025 у розмірі 11320,68 грн, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною другою статті 625\~ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до пункту 18 Розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як встановлено судом, Договір №00-692200 між ТОВ «ФК «Нові кредити» та [PERSON] укладено 29.09.2023, тобто після 23.02.2022, а тому нарахування відповідачу інфляційних втрат, визначених статтею 625 ЦК України, за порушення умов договору у період з 29.09.2023 по 07.10.2025 є безпідставним. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми інфляційного збільшення за період з 29.09.2023 по 07.10.2025 у розмірі 11320,68 грн задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Нові кредити»» заборгованість за Договором №00-692200 від 29.09.2023 у розмірі 53567,00 грн. Натомість належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених у позові, а також доказів погашення заборгованості у строки, визначені умовами кредитного договору, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково (на суму, що становить 82,55% заявлених позовних вимог), в силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог, що становить 1999,69 грн (2422,40/100х82,55%). Що стосується вимог про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, то суд зазначає наступне. Згідно з вимогами частин першої-шостої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позовна заява містить посилання на договір про надання правової допомоги від 03.10.2025, проте до матеріалів позовної заяви стороною позивача не надано копії вказаного договору, як і інших документів, що свідчать про понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами суму заявлених витрат на правничу допомогу, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

Outcome: partial