Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У Заводський районний суд м. Миколаєва надійшла позовна заява Органу опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в інтересах дитини - [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Вимоги мотивовано тим, що відповідачі по справі є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Дитина покинута в пологовому будинку № 3 м. Миколаєва. Реєстрація народження дитини здійсненна за рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 12.03.2025 № 305. Батьки неодноразово потрапляли у поле зору правоохоронних органів та, центру соціальних служб та служби у справах дітей у зв`язку з асоціальною поведінкою, сімейним насиллям та вживанням наркотичних речовин. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/879/23 відповідачі позбавлені батьківських прав відносно інших трьох малолітніх дітей. Зазначені вище факти свідчать про небезпеку для життя та здоров`я дитини, невиконання батьківських обов`язків та свідоме нехтування правами дитини. А тому позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги. 09 вересня 2025 року відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. 09 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Від третьої особи надійшла письмова заява про розгляд справи без участі її представника. У судове засідання відповідачі повторно не з`явилися. Судова кореспонденція надіслана на адреси зареєстрованих місць проживання відповідачів провернулася з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б) Представник позивача Головіна Г.Г., яка діє на підставі довіреності, не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280, ст. 281 ЦПК України провести заочний розгляд справи. У судовому засіданні представник позивача Головіна Г.Г. , підтримавши позовні вимоги, додатково суду пояснила, що мати одразу відмовилася від дитини, жодного разу дитину не відвідала. Щодо батька вживалися усі можливі заходи для комунікації шляхом листування та телефонування, однак, останній зацікавленості не проявив та проігнорував обов`язок забрати дитини з пологового будинку. За такого представник просила задовольнити позов, позбавивши відповідачів батьківських прав та стягувати з них аліменти на утримання дитини в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, таким чином захистивши права дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку поданим доказам, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Згідно з положеннями пункту шостого частини першої статті 92 Конституції України основи охорони дитинства, виховання визначаються виключно законами України. Так, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, право дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обов`язків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а у разі ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вони можуть бути позбавлені батьківських прав, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, батько чи мати дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 4, 9). Дитина покинута в пологовому будинку [ADDRESS] . Вказане підтверджується Актом закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 14.02.2025, Актом закладу охорони здоров`я органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я від 08.04.2025. Акти підписані працівниками закладу охорони здоров`я, представниками служби у справах дітей, працівниками центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, працівниками органу внутрішніх справ (а.с. 6, 7). Мати відмовилася забирати дитину з пологового будинку, зазначивши причиною неможливість забезпечити дитину необхідним захистом та нормальним життям, що підтверджується відповідною заявою від 14.02.2025 (а.с. 8). У заяві батьків про відмову забрати дитину з пологового будинку (а.с. 8), батьком дитини зазначено [PERSON] , однак жодної офіційної інформації у підтвердження такого факту матеріали справи не містять. Реєстрація народження дитини здійсненна за рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 12.03.2025 № 305 (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №464 від 09.04.2025 дитині надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 5). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 18.09.2025 орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьків [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 24-25). Отже, відповідачі проявили відсутність зацікавленості долею своєї дитини, не забрали її з пологового будинку та ухиляються від виховання і утримання своєї малолітньої дитини, свідомо позбавляючи її батьківської любові, необхідного спілкування з близькими людьми кровного споріднення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі фактично самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків, тому, в інтересах дитини, існують правові підстави для задоволення позовних вимог і позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їхньої малолітньої дитини. Також суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення з відповідачів аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. ст. 180-182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На виконання цього обов`язку за рішенням суду можуть стягуватися аліменти, розмір яких визначається з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявності у останнього інших утриманців та інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач просить суд стягувати з відповідачів [PERSON] , [INFO] , аліменти на його утримання в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням викладених обставин справи та виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки такий розмір аліментів є таким, що не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам дитини. У відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий зборі у розмірі 2422,40 грн. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved