Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

06.04.2025 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що із відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16.02.2002 по 26.10.2010 р. від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає разом із позивачкою. Відповідач з моменту народження сина не спілкувався з ним. В 2016 році відповідач виїхав на постійне проживання до російської федерації, а позивачка в 2017 році виїхала на постійне проживання в Туреччину. Відповідач самоусунувся від виховання сина. Позивачка зверталась до відповідача лише для надання згоди на вивіз дитини та на отримання громадянства Туреччини. Відповідач не бажає спілкуватися з сином, брати участі в його вихованні, участі в його житті не приймає, з 2023 року є громадянином рф. Дитина проживає разом із матір`ю в Туреччині, де відвідує школу. Встановлення факту самостійного виховання дитини (здійснення опіки) необхідне для захисту прав та інтересів дитини в Туреччині. Ухвалою суду від 04.07.2025 року прийнято позовну заяву до свого провадження та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. 14.10.2025 року через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Нікітіної Т.Г. надійшла заява про визнання позовних вимог провстановлення факту самостійного виховання дитини [PERSON] . Просить суд розглянути справу без його участі. Ухвалою суду від 22.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилась, його представник - адвокат Ярошенко О.О подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Нікітіна Т.Г., яка подала до суду заяву, в якій позов визнала, надіслала копію заяви [PERSON] , громадянина російської федерації, який в цій заяві визнав позов [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини, оскільки син разом з нею проживає в Туреччині. Представниця органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району просила справи розглядати без їх участі, з урахуванням інтересів дитини просить позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено наступні фактичні обставини. Шлюб між сторонами було зареєстровано 16.02.2002 року, а розірвано 26.10.2010 року, що підтверджується свідоцтво про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] . [PERSON] народився [INFO] , згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] відповідач є його батьком, що не спростовується відповідачем [PERSON] . 12.06.2024 року [PERSON] надав письмову згоду на проживання дитини - сина [PERSON] , з матір`ю за кордоном та на можливе набуття громадянства Турецької Республіки. З 2024 року [PERSON] та її син [PERSON] , мешкають на території Турецької Республіки, м.Ізмір, де зареєстроване постійне місце проживання дитини та матері. Вони мають чинні дозволи на проживання в Туреччині на підставі сімейного возз`єднання. Умови проживання дитини відповідають належному рівню, забезпечено побутові, освітні, житлові та емоційні потреби, що підтверджується фотографією кімнати дитини. Батько дитини, [PERSON] , не заперечує проти позову, про що свідчить його нотаріально засвідчена заява від 26.08.2025 року, де він прямо зазначає, що погоджується на самостійне виховання дитини матір`ю та не претендує на здійснення батьківських прав. Заява позивачки також підтверджує, що дитина перебуває під її повною опікою, забезпечується харчуванням, житлом та освітою. Оцінюючи зібрані докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки: місце проживання дитини фактично і постійно є з матір`ю; відповідач згоден із такою формою виховання; інтереси дитини не порушуються. Відповідно до частини 1 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2статті 150 СК визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами статті 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством встановлені права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ч. 1ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Зі змісту статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 дійшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно дост.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Наразі законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи, тобто відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт. Суд, дослідивши обставини справи, письмові докази, пояснення представників сторін та органу опіки та піклування, встановив, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , фактично і постійно проживає разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , яка здійснює його повне матеріальне забезпечення, піклується про його фізичний, психологічний та моральний розвиток, організовує процес його навчання, проживання та виховання як в Україні, так і після переїзду до Турецької Республіки. Батько дитини, [PERSON] не заперечує щодо задоволення позову. Таким чином, встановлення юридичного факту, що [PERSON] самостійно виховує сина - [PERSON] , має юридичне значення для реалізації прав дитини у Турецькій Республіці (зокрема, у питаннях громадянства, соціального забезпечення, освіти тощо) та відповідає найкращим інтересам дитини відповідно до принципів, закріплених у Сімейному кодексі України та Конвенції ООН про права дитини. Підстави для задоволення позову є обґрунтованими, документально підтвердженими та не заперечуються відповідачем. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини - підлягає задоволенню повністю. Також суд наголошує, що встановлення такого факту не позбавляє відповідача [PERSON] батьківських прав та не встановлює неможливість його участі у вихованні дитини в майбутньому. Крім того, суд враховує, що відповідно до поданої письмової заяви представника позивача - адвоката Ярошенка О.О., позивачка не наполягає на стягненні з відповідача судових витрат, зокрема - судового збору за подання позовної заяви. Суд вважає таке клопотання обґрунтованим, поданим добровільно та таким, що не порушує прав та інтересів сторін, а отже, задовольняється. Судовий збір у справі не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved