Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17.10.2014 у справі №752/14297/14-ц шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Вони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2014 у справі№752/15507/14-ц він сплачує колишній дружині аліменти на сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість відсутня. 24.12.2024 він одружився вдруге з [PERSON] , яка на момент одруження мала сина від попереднього шлюбу [PERSON] . Пасинок проживає разом з ними, а біологічний батько участі у вихованні та утриманні не бере. [INFO] спільно з [PERSON] у них народилася дочка [PERSON] . На даний час його дружина не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, пасинок відвідує заклад середньої освіти. Утримання пасинка та народження другої дитини значно збільшило його витрати, оскільки він зобов`язаний матеріально забезпечувати належний рівень їх життя, зокрема, придбання шкільних товарів, харчування у закладі дошкільної освіти, придбання лікарських засобів та засобів гігієни для новонародженої дитини. Наразі його доходи та матеріальний стан дружини не дозволяють йому повноцінно утримувати двох дітей та пасинка у попередньо установленому розмірі. Покликаючись на положення статей 182, 192 Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду у конкретних судових рішеннях, просив задовольнити його позовні вимоги та зменшити розмір аліментів з 1/4 до 1/8 частини всіх видів його доходів (заробітку) до повноліття дитини. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу передано судді Ірпінського міського суду Київської області Білогруд О.О. Ухвалою судді від 22.09.2025 відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено до розгляду на 26.11.2025. 17.11.2025 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Звернула увагу, що місце проживання дружини позивача зареєстроване за адресою відмінною від адреси місця проживання позивача, відомості про зареєстроване місце проживання пасинка позивача взагалі не відоме. Тобто не надано підтверджень, що дитина проживає з [PERSON] . Вважає, що інформація про те, що біологічний батько [PERSON] не бере участі у забезпеченні дитини, а також те, що підставою для зменшення розміру аліментів є перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною не відповідає дійсності, оскільки його нинішня дружина не працює з 2021 року. Також відповідачка указала, син [PERSON] наразі навчається у ліцензованій дистанційній школі, навчання у якій є платним, син відвідує додаткові заняття з вивчення іноземних мов, спортивну секцію, школі ІТ-технологій, а тому зменшення розміру аліментів значно вплинем на його повноцінний розвиток та виховання. Покликаючись на положення Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду у конкретних судових рішеннях, просила відмовити [PERSON] у задоволені його позовних вимог. У судовому засіданні 26.11.2025 позивач повністю підтримав позовні вимоги. Також зазначив, що сплачує аліменти на сина, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідачки у розмірі 1/4 частини від коштів, які отримує від роботодавця. Кожного разу це різні суми, однак він завжди перераховує указану частину незалежно від того, яка сума надходить йому на банківський рахунок. Однак, після народження другої дитини його витрати значно зрости, дружина перебуває у відпустці з догляду за дитиною, тому не має змоги працевлаштуватися. На сьогодні ціни значно зросли, підвищився розмір оплати комунальних послуг, маленька дитина потребує додаткового забезпечення, також він виконує обов`язок щодо утримання пасинка, а тому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Додатково на питання суду повідомив, що розмір заробітної плати в середньому становить 48 000,00 грн в місяць (сума коливається то в більшу, то у меншу сторону залежно від розміру премій), групи інвалідності він не має, квартира у якій він з родиною проживає належить йому на праві приватної власності, інших утриманців не має, захворювань, які б перешкоджали б працювати він немає; батько пасинка на сьогодні є військовослужбовцем, а тому вони вважають, що не мають морального права вимагати та стягувати з нього аліменти. У судовому засіданні 26.11.2025 відповідачка підтримала поданий відзив, просила у задоволені позовних вимог відмовити за підстав зазначених у ньому. Також зазначила, що син є підлітком, гарно навчається, має бажання розвиватися як фізично так і ментально, указане потребує певних матеріальних ресурсів, які вона як мати на свій рівень доходу не зможе підтримувати. Зазначила, у середньому у місяць вона оплачує сину близько 4455,00 грн оплата на навчання у дистанцій школі, 4000,00 заняття іноземними мовами, 3000,00 грн програмування, а також на тренажерний зал. Її заробітна плата становить приблизно 27 000,00 грн (сума коливається то в більшу, то у меншу сторону залежно від розміру премій). У судовому засіданні 03.12.2025 продовжено судовий розгляд, досліджено письмові докази, також позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги, а у разі якщо суд не погодився із запропонованим ним розміром, то просив визначити той, який на думку є справедливим. У судовому засіданні 03.12.32025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення відповідно до частини першої статті 244 ЦПК України, оголошено, що рішення суду буде проголошено 11.12.2025 о 17:25. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2024 у справі №752/15507/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дитину сина [PERSON] , 2010 року народження, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 24.12.2024 він зареєстрував шлюб з [PERSON] (після одруження [PERSON] ) та [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Дружина має сина від попередніх шлюбних стосунків [PERSON] , [INFO] , який відповідно до довідки від 07.08.2025 №179 є учнем 1го класу гімназії №236 міста Києва. За період з лютого до липня 2025 року за місцем роботи йому нараховано заробітну плату у розмірі 551 352,80 грн. Згідно довідок ОК-5 та ОК-7 дохід [PERSON] за 2011 рік становить 0 грн., за 2012 12642,88 грн, за 2013 13835,00 грн, за 2014 10962,00 грн, за 2015 3904,76 грн, за 2016 44488,18 грн, за 2017 42160,93 грн, за 2018 3756,33 грн, за 2019 12519,00 грн, за 2020 - 4723,00 грн, за 2021 6000,00 грн. Згідно відповіді Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 07.08.2025 на виконанні у відділі виконавчі документи, боржником за якими є [PERSON] не перебувають. Згідно відповіді Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві на виконанні у відділі виконавчі документи, стягувачем за якими є [PERSON] не перебувають. Матеріали справи містять квитанції про оплату та платіжні інструкції про оплату [PERSON] та [PERSON] коштів за харчування та освітні послуги [PERSON] у закладах дошкільної освіти, купівлю медичних препаратів, медичних засобів, одягу та засобів гігієни (долучені до позовної заяви позивачем). Матеріали справи містять квитанції про перерахування на банківську картку [PERSON] аліментів на сина [PERSON] , про отримання яких відповідачка підтвердила у судовому засіданні (долучені до позовної заяви позивачем). Також матеріали справи містять квитанції та платіжні інструкції про сплату [PERSON] коштів за навчання [PERSON] (долучені до відзиву відповідачкою). IV. Норми права, які застосував суд. Положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 (далі Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 27 Конвенції, та статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано (частина друга статті 27 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (статті 141 СК України). Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частини перша, друга статті 155 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тобто обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України). Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 554/3355/20 суд дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами статті 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Також судом звертається увага, що під час розгляду позову про зменшення розміру аліментів суд не переглядає рішення, яким стягнуто аліменти, а лише з`ясовує наявність обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів, які виникли після ухвалення відповідного рішення. V. Мотивована оцінка і висновки суду. Позивачем зазначено, що він звернувся до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів оскільки у нього змінився сімейний склад і як наслідок матеріальний стан. Зазначає, що народження другої дитини у іншому шлюбі, перебування дружини у відпустці до догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також перебування на його утриманні дитини дружини від першого шлюбу (пасинка) фактично змінило склад його сім`ї. Щодо перебування на утриманні дитини дружини від першого шлюбу (пасинка) суд зазначає, що відповідно до положень статті 180 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, що батька пасинка позбавлено батьківських прав, також не надано будь-яких доказів про те, що саме на позивача в установленому законом порядку покладено обов`язок щодо утримання указаної дитини (опіка, піклування). Те, що позивач самостійно взяв на себе обов`язок утримувати пасинка у будь-якому випадку не знівельовує принципу рівності обов`язку батьків піклуватися та утримувати дітей, тим паче, указаний обов`язок не може ставити в гірше становище власних дітей. З огляду на викладене, суд не приймає указану обставину, як підставу для зменшення розміру аліментів на [PERSON] . Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто зміна сімейного стану є самостійною підставою для зміни розміру аліментів. Указане також знайшло своє підтвердження у висновках, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема від 19.06.2024 у справі № 686/22677/23. Відповідно до положень законодавства, що регулює сімейні правовідносини, чітко визначеного та фіксованого розміру аліментів, не визначено. Такий розмір установлюється з урахування певних чинників і може коливатися як сторону збільшення так іт навпаки. Усталений і такий, що може стягуватися у безспірному порядку (наказному), є розмір, передбачений частиною п`ятою статті 183 СК України, а саме: на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2014 [PERSON] сплачує на сина аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу (заробітку). При цьому, у [PERSON] народилася ще одна дитина в іншому шлюбі, тобто указане свідчить про зміну його сімейного стану. Водночас, на думку думу, народження другої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів старшої дитини, тобто не є підставою для погіршення умов старшої дитини. Крім факту народження другої дитини, батьку слід довести, що указане його матеріальне становище погіршилося саме після цієї події, а таких доказів надано не було. Квитанції про купівлі позивачем засобів гігієни та одягу новонародженій дитині не свідчить про те, що його матеріальний стан погіршився. Будь-яких доказів погіршення стану його здоров`я, рівня доходу, та/або виникнення грошових зобов`язань, які позивач виконати не може, суду також надано не було. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша та шоста статті 81 ЦПК України). Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про те, вимога позивача про зменшення розміру аліментів є необґрунтованою, належних та допустимих доказів того, що з моменту зміни його сімейного стану, а саме: народження другої дитини, суттєво погіршився його матеріальний стан та/або стан здоров`я є таким, що не дозволяє виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, суду надано не було. Також, суд враховує, що визначений судовим рішенням розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства. Позивач не є особою, що має стійку втрату працездатності, отримує стабільну заробітну плату, має власне житло, а зменшення розміру стягнутих аліментів негативно вплине на належне забезпечення дитини-підлітка та суперечитиме його інтересам. Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №715/2073/20, від 03.06.2020 у справі № 760/9783/18 та від 16.09.2020 у справі №565/2071/19. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для зменшення розміру аліментів на час ухвалення рішення немає, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому, у разі виникнення відповідних обставин та підстав у майбутньому, [PERSON] не позбавлений права звернутися до суду повторно з позовом про зменшення розміру аліментів. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed