Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 28.01.2022 № 388611223 в розмірі 18 268,92 грн та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.01.2022 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір в електронній формі, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. На виконання умов договору 28.01.2022 на банківську карту відповідача перераховано 19 100,00 грн. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до умов договору факторингу право грошової вимоги за кредитним договором 28.01.2022 № 388611223, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». 23.02.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором у розмірі 18 268,92 грн перейшло до ТОВ «Юніт Капітал». На підставі вказаного позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 28.01.2022 № 388611223 у розмірі 18 268,92 грн. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Мотивуючи заперечення, відповідач зазначила, що позивач не довів належного переходу до нього права грошової вимоги за договором кредитної лінії № 388611223 від 28.01.2022, оскільки надані до позову договори факторингу містять лише частину додаткових угод, не індивідуалізують саме спірний кредитний договір, а первісний договір факторингу 2018 року було укладено раніше, ніж виникли кредитні правовідносини з відповідачем, що виключає можливість відступлення неіснуючої на той момент вимоги. З огляду на правові позиції Верховного Суду щодо неможливості передання більшого обсягу прав, ніж мав первісний кредитор, відповідач вважає, що позивач не набув статусу належного кредитора у зобов`язанні, а отже і права на звернення до суду. Крім того, відповідач заперечила проти розміру заявленої до стягнення заборгованості, вказавши, що поданий розрахунок є одностороннім, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, містить нарахування процентів за межами 30-денного строку кредитування, встановленого договором, тоді як після спливу цього строку кредитодавець не мав права нараховувати договірні проценти, а міг заявляти лише вимоги в межах ст. 625 ЦК України, чого зроблено не було. Додатково [PERSON] заявила про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач та попередні кредитори мали можливість звернутися до суду раніше, однак безпідставно цього не зробили, а клопотання про поновлення строку до позову не подали. У зв`язку з наведеним відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач ТОВ «Юніт Капітал» подав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів відповідача [PERSON] та просив врахувати, що право грошової вимоги до відповідача перейшло до позивача на законних підставах і в належній послідовності. Позивач зазначив, що договори факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, подальші додаткові угоди до нього, а також наступні договори факторингу між ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем є рамковими правочинами, за якими фактичне відступлення вимог відбувається не в момент укладення самого договору, а в момент підписання відповідних реєстрів прав вимоги. Оскільки реєстр № 175 від 05.05.2022 було підписано вже після укладення кредитного договору № 388611223 від 28.01.2022, то право вимоги щодо відповідача існувало і могло бути передане, а посилання відповідача на неіснування вимоги на дату первісного факторингу є помилковим. Аналогічно позивач обґрунтував чинність подальшого переходу права вимоги за договором факторингу № 23/0224-01 від 23.02.2024 та за договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025, внаслідок чого саме позивач є належним кредитором у спорі. Позивач також зазначив, що всі наявні на момент звернення до суду документи, які підтверджують послідовність переходу права вимоги (договори факторингу, реєстри боржників, акти приймання-передачі), були подані до суду, а відсутність у відповідача окремих додаткових угод не свідчить про відсутність прав позивача. Стосовно нарахування процентів позивач вказав, що кредитний договір передбачав як нарахування звичайних процентів у межах строку кредитування (ст. 1048 ЦК України), так і нарахування процентів як відповідальності за прострочення після спливу строку користування кредитом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), що прямо узгоджено сторонами у договорі та відповідає роз`ясненням Верховного Суду. При цьому частину процентів на період початку воєнного стану кредитор добровільно не нараховував. Окремо позивач заперечив доводи про сплив позовної давності, зазначивши, що кінцевий строк повернення кредиту припадає на 27.02.2022, загальна позовна давність становить три роки, а її перебіг з 24.02.2022 зупинено на час дії воєнного стану відповідно до п. 19 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що підтверджено позицією Верховного Суду, а тому заявлені вимоги подано в межах строку. З урахуванням наведеного позивач просив суд відхилити заперечення відповідача як безпідставні та задовольнити позов у повному обсязі. Також позивач ТОВ «Юніт Капітал» подав до суду додаткові пояснення, у яких звернув увагу на окремі доводи відзиву та просив їх відхилити. Позивач зазначив, що перехід права грошової вимоги підтверджений не лише договорами факторингу від 28.11.2018, 23.02.2024 та 04.06.2025, а й витягами з реєстрів прав вимоги й актом приймання-передачі боржників, тобто повним пакетом документів, що свідчить про послідовну зміну кредитора. При цьому вказано, що за умовами самих договорів момент переходу права вимоги пов`язаний з підписанням реєстру/акта, а не з фактом оплати, а отже питання внутрішніх розрахунків між фінансовими компаніями не впливає на дійсність відступлення вимоги щодо відповідача. Позивач послався на ст. 512, 514, 1077, 1078 ЦК України та правові висновки Верховного Суду щодо можливості відступлення як наявних, так і майбутніх вимог, а також щодо пріоритету погоджених сторонами умов договору факторингу. У частині нарахування процентів позивач пояснив, що кредитний договір прямо передбачав нарахування процентів після закінчення строку користування як процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, а введення воєнного стану (п. 18 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України) звільняє боржника лише від штрафних санкцій за прострочення, але не від обов`язку повернути кредит і погоджені сторонами проценти. Крім того, у позові не заявлялися штрафи й пеня, а вимога зведена до стягнення заборгованості за кредитом. Позивач також заперечив проти заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, вказавши, що вони мають бути документально підтверджені, співмірні ціні позову та складності справи, а за відсутності таких доказів і з огляду на практику Верховного Суду суд може зменшити або відмовити у стягненні таких витрат. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення Позовна заява ТОВ «Юніт Капітал» 11.07.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.07.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно задоволено клопотання представника позивача про витребування інформації в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачем [PERSON] 23.07.2025 подано відзив на позовну заяву. Представником позивача Хлопковою М.С. 25.07.2025 подано відповідь на відзив. Представник позивача в судове засідання не з`явився, зазначивши в позовній заяві про те, що просить проводити судові засідання без участі представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов просила проводити судові засідання за її відсутності. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду На підставі заявки від 28.01.2021 на отримання грошових коштів в кредит між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 28.01.2022 укладено договір № 388611223, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 19 100,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно з пунктом 1.3 кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 19 100,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернутий до 27.02.2022. Відповідно до пункту 1.7 договору кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Сторони погодили, що встановлений у пункті 1.7 договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду, про що зазначено у пункті 1.8 договору. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються у такому порядку: виключно на період строку визначеного у пункті 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 51,10 процентів річних, що становить 0,14 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним (пункт 1.9.1); за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах пункту 1.8 договору, з наступного дня після закінчення вказаного в пункті 1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 512,50 процентів річних, що становить 1,40 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним (пункт 1.9.2); якщо позичальник користується кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому пунктом 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дня надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовується правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,50 процентів річних, що становить 2,10 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку статті 212 ЦК України сторони домовилися, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах пункту 1.8. цього договору. Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно на умовах якщо розмір базової процентної ставки більше ніж 2,10 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У всіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту. Згідно пункту 1.11 договору основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, а у разі, якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії договору на умовах пункту 1.12 договору, основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правилами пункту 1.12.1 договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору (закінчення строку його дії чи дати його дострокового розірвання). Сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором та є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах. Зокрема, у пункті 1.12.1 визначено, що зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Водночас, з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 1087,70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Згідно із пунктом 5.1 кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору, і позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розумію, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua. Сторони погодили, що проценти нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також до матеріалів справи долучено паспорт споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору від 28.01.2022 № 388611223, у якому також визначені основні умови кредитування. Відповідно до довідки від 29.02.2024 щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір підписано позичальником [PERSON] 28.01.2022 одноразовим ідентифікатором MNV86BW4. Позичальником дії з метою продовження дисконтного періоду не вчинялися. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Як встановлено судом, договір від 28.01.2022 № 388611223 укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст. 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Перерахування коштів 28.01.2022 у розмірі 19 100 грн на рахунок [PERSON] підтверджується також інформацією, наданою на ухвалу суду, АТ КБ «ПриватБанк». За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 у справі № 243/11704/15-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит, що узгоджується з положеннями статті 517 ЦК України. З матеріалів справи судом встановлено таке. Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 28.11.2018 укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язувалося відступити фактору ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язувався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до додаткової угоди від 31.12.2020 № 26 до вказаного договору, строк дії договору закінчується 31.12.2021, але у будь-якому разі до моменту належного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (п. 8.2). Згідно з додатковою угодою від 31.12.2021 № 27 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2022, а додатковими угодами від 31.12.2022 № 31 та від 31.12.2023 № 32 строк дії вказаного договору факторингу продовжено до 31.12.2024. Згідно з наданої позивачем копії реєстру прав вимоги від 05.05.2022 № 175, на виконання договору факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», Клієнт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило факторові ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором від 28.01.2022 № 388611223 у розмірі 19 871,64 грн, із яких: 19 100,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 771,64 грн - заборгованість по відсоткам. Відповідно до складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 05.05.2022 загальна сума заборгованості [PERSON] становить 19 871,64 грн, із яких: 19 100,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 771,64 грн - заборгованість по відсоткам. Розрахунок проведено за період з 28.01.2022 до 04.05.2022. 23.02.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу 23/0224-01, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором у розмірі 18 268,92 грн, перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Згідно з пунктом 4.1 договору право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Відповідно до проведеного ТОВ «Таліон плюс» розрахунку загальна сума заборгованості [PERSON] становить 18 268,92 грн (за тілом кредиту, за відсотками заборгованість відсутня). Розрахунок проведено за період з 05.05.2022 до 10.08.2022. З наданого розрахунку заборгованості також вбачається, що 09.06.2022 та 10.08.2022 [PERSON] на погашення заборгованості за кредитним договором внесено грошові кошти у сумі 831,08 грн, які зараховано на погашення тіла кредиту та 1 168,92 грн, які зараховано на погашення заборгованості за відсотками. 04.06.2025 між ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 04/06/24-Ю, відповідно до умов якого фактор ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до умов пункту 1.2 вказаного договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі Реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до реєстру боржників від 04.06.2025 до договору факторингу від 04.06.2025 № 04/06/25-Ю, до позивача ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] в сумі 18 268,92 грн (заборгованість за основною сумою боргу). Згідно із випискою з особового рахунка за кредитним договором від 28.01.2022 № 388611223 розмір заборгованості [PERSON] станом на 25.06.2025 складає 18 268,92 грн, із яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 18 268,92 грн, прострочені відсотки 0 грн. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Суд враховує, що переказ грошових коштів вчинено ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на зазначений [PERSON] у тексті кредитного договору картковий рахунок. При цьому перерахування коштів в розмірі 19 100,00 грн на рахунок [PERSON] підтверджується інформацією АТ КБ «ПриватБанк». З наданого позивачем розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань з повернення грошових коштів за договором утворилась заборгованість у розмірі 19 871,64 грн, із яких: 19 100,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 771,64 грн - заборгованість по відсоткам. Розрахунок проведено за період з 28.01.2022 до 04.05.2022. У період з 28.01.2022 до 27.02.2022 (в межах погодженого сторонами строку кредитування, дисконтного періоду) проценти нараховано за зниженою процентною ставкою 0,14 % - по 26,74 грн в день. У подальшому, у зв`язку з несплатою відсотків за користування кредитом на підставі п. 1.9.3 договору скасовано умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентними ставками та 03.03.2022 нараховано проценти за базовою процентною ставкою 2,1 % різницю в розмірі 13 507,52 грн. Надалі у зв`язку з введенням воєнного стану кредитором прийнято рішення про звільнення від сплати процентів за користування кредитом починаючи з дня введення воєнного стану до 10.04.2025 включно. Після цього товариством вирішено нараховувати проценти шляхом зменшення ціни та вартості послуг в сторону покращення для клієнтів. Зокрема, 11.04.2022 до 30.04.2022 нараховувалися проценти в розмірі 0,01 % (по 1,91 грн), з 01.05.2022 до 04.05.2025 0,04 % (по 7,64 грн.) щоденно. З розрахунку заборгованості [PERSON] , складеного ТОВ «Таліон Плюс», вбачається, що заборгованість складає 18 268,92 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту 18 268,92 грн, заборгованість за відсотками 0 грн Розрахунок проведено за період з 05.05.2022 до 27.05.2022, а також враховано сплачені 09.06.2022 та 10.08.2022 боржником коштів. Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що позивач не міг набути права вимоги за договором кредитної лінії № 388611223 від 28.01.2022 лише з тієї підстави, що первісний договір факторингу був укладений у 2018 році, тобто до виникнення кредитних правовідносин із відповідачкою. Надані позивачем договори факторингу за своєю правовою природою є рамковими угодами, які визначають порядок та умови відступлення прав вимоги упродовж строку їх дії, а не лише на момент укладення. Вони передбачають механізм набуття фактором прав вимоги шляхом укладення додаткових угод та/або підписання реєстрів (витягів з реєстрів) прав вимоги та актів приймання-передачі, тобто у спосіб, що допускає включення до предмета відступлення прав вимоги за кредитними договорами, укладеними пізніше під час дії рамкових умов. При цьому сам по собі факт укладення кредитного договору після дати укладення рамкового договору факторингу не свідчить про відступлення неіснуючої вимоги, оскільки відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна, так і майбутня грошова вимога. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника, а у випадку, коли передання обумовлене певною подією, з моменту настання цієї події, при цьому додаткове оформлення відступлення у таких випадках не вимагається. Отже, висновок про неможливість переходу права вимоги лише з мотивів того, що рамковий договір факторингу укладено раніше, ніж кредитний договір, не відповідає приписам цивільного законодавства. Крім того, суд бере до уваги, що договори факторингу та укладені до них додаткові угоди, на які посилається позивач як на підставу правонаступництва, є чинними, а питання про визнання їх недійсними учасниками справи не порушувалося. Стосовно вимоги про стягнення відсотків за користування позикою суд зазначає таке. Як уже зазначалося раніше, сторони погодили такий строк кредитування, а саме 30 днів від дати отримання кредиту позичальником та встановили ставку відсотків, що нараховуються за користування кредитними коштами. Однак, згідно із пунктом 1.11 договору основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, а у разі, якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії договору на умовах пункту 1.12 договору, основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правилами пункту 1.12.1 договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору (закінчення строку його дії чи дати його дострокового розірвання). Сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором та є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах. Зокрема, у пункті 1.12.1 визначено, що зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Таким чином, сторони встановили, що строк кредитування може бути продовжено на 90 календарних днів після завершення дисконтного періоду, внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційний системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» позичальником заходи щодо продовження дисконтного періоду не вживалися. Отже, враховуючи зміст кредитного договору відсотки за користування кредитними коштами слід нараховувати за користування кредитними коштами протягом дисконтного періоду (з 28.01.2022 до 27.02.2022) та протягом 90 календарних днів починаючи з 28.02.2022 до 27.05.2022, а всього протягом 120 днів. Суд перевірив надані позивачем розрахунки за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами та дійшов висновку, що вони узгоджуються з умовами кредитного договору та фактичним періодом користування відповідачем кредитом. Так, з матеріалів справи вбачається, що кредитодавець мав договірне право після спливу 30-денного дисконтного періоду та за відсутності своєчасної оплати застосувати до всього періоду користування кредитом базову процентну ставку, яка за договором становить 2,10 % від суми кредиту за кожен день користування, а надалі 2,98 % на день (пункти 1.9.3, 1.12.1 договору). Застосування таких ставок об`єктивно призвело б до значно більшої суми процентів, ніж та, що відображена у розрахунках, поданих до суду первісним кредитором, а потім правонаступниками. Водночас із розрахунку від 29.02.2024 та наступних випливає, що кредитор фактично не застосував максимальні штрафні (базові) ставки, передбачені договором, а після запровадження воєнного стану взагалі звільнив боржників від нарахування частини процентів і надалі нараховував їх у зниженому розмірі. Тобто позивач заявив до стягнення не весь можливий за договором обсяг плати за користування кредитом, а менший, фактично лояльний розмір, що свідчить про здійснення нарахувань на користь боржника. Крім того, нарахування відсотків, включених до первісного реєстру прав вимоги (05.05.2022), здійснено саме в межах строку дії договору та в межах 120-денного періоду, який сторони погодили як граничний для користування кредитними коштами без дострокового розірвання договору. Таким чином, спірні проценти нараховані не за межами строку дії договору, а в межах погодженого сторонами механізму пролонгації (відкладальної обставини у розумінні ст. 212 ЦК України), що виключає доводи відповідача про неправомірність їх виникнення. Платежі, які надходили від відповідача у червні та серпні 2022 року зараховані у послідовності, яка відповідає умовам договору. Враховуючи, що на момент внесення цих сум проценти були визначені та нараховані правомірно і в межах строку дії кредитного зобов`язання, їх зарахування на погашення процентної складової слід визнати обґрунтованим. Саме після такого правомірного зарахування спірна заборгованість трансформувалася у заборгованість виключно за основною сумою боргу (18 268,92 грн), яка й передана за договорами факторингу та заявлена до стягнення у цій справі. Отже, суд приходить до висновку, що проценти були нараховані у період дії кредитного договору та у спосіб, погоджений сторонами. Їх розмір є меншим, ніж той, що передбачений договором. Кошти, сплачені відповідачем, були зараховані саме на наявну та дійсну на той момент процентну заборгованість, а тому зарахування таких коштів є правомірним та відповідає змісту зобов`язання. За таких обставин заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування та зарахування процентів є необґрунтованими і спростовуються наявними у справі письмовими доказами та умовами кредитного договору. Суд звертає увагу, що відповідач не подав жодних доказів погашення кредиту (платіжних документів, виписок з рахунку тощо) та не надав контррозрахунку заборгованості, хоча у розподілі тягаря доведення саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність заборгованості або невірність її розміру, на що прямо вказав Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі № 757/2278/14-ц. Ураховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 18 268,92 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд дійшов такого висновку. Статтею 256 ЦК унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025. З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Як убачається з матеріалів справи, строк виконання зобов`язання за спірним кредитним договором настав не пізніше 27.05.2022 (30 днів дисконтного періоду + ще 90 днів відкладення виконання відповідно до п. 1.12.1 договору). Отже, з 28.05.2022 у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, а перебіг загальної позовної давності розпочався саме з цієї дати. При цьому, з 02.04.2020 діяв механізм продовження позовної давності на строк дії карантину (п. 12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX), який тривав до 30.06.2023, а з 17.03.2022 - також продовження на строк дії воєнного стану (п. 19 у редакції Закону № 2120-ІХ) до 29.01.2024. Надалі з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг позовної давності був зупинений (нова редакція п. 19, Закон № 3450-ІХ), а з 04.09.2025 зазначений пункт виключено (Закон № 4434-ІХ), що поновило перебіг строків. Позов подано 11.07.2025, тобто під час зупинення перебігу позовної давності. За таких обставин загальний трирічний строк звернення до суду не сплинув, а доводи відповідача про його пропуск є необґрунтованими та відхиляються судом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу суду подано копії договору від 05.06.2025 № 05/06/25-01 про надання правничої допомоги, укладений між ТОВ «Юніт Капітал»» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери», додаткової угоди від 05.06.2025 № 25770583705, акту прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). У постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц Верховний Суд вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до уваги зазначений в заяві та додатках до неї обсяг виконаних адвокатом робіт: вивчення матеріалів 1 000,00 грн (2 год); складання позовної заяви 5 000,00 грн (2 год); підготовка адвокатського запиту 500,00 грн (1 год); підготовка та подання клопотання 500,00 грн (1 год). Водночас, суд ураховує, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо правового аналізу та підготовки позовної заяви, а також надання консультацій з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Дана категорія справ є поширеною. До позовної заяви додані документи, які були в наявності у позивача, будь-яких розрахунків адвокат не здійснював. У зв`язку із цим, суд визначає вартість наданих правових послуг в розмірі 3 000,00 грн, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (лише підготовка позовної заяви без представництва інтересів у судових засіданнях), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складністю та ціни позову. При цьому, суд також враховує надані відповідачем докази щодо отриманого нею доходу. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача підлягає стягненню 2 422,40 сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved