Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

29.08.2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позов мотивований тим, що 26.01.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено кредитний договір № 200201241. На підставі даного договору відповідачу надано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт. 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір за результатами публічних торгів №7_БМ, відповідно до умов якого ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до позичальників, у тому числі, за кредитним договором №200201241 від 26.01.2015 року. Розмір заборгованості відповідача становить 42304,50 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 32328,50 грн.; втрати від інфляції 7069,09 грн.; 3% річних 2906,91 грн. Відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 17.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 05.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ваніної Ю.А. надійшов відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки наявність заборгованості [PERSON] не підтверджена належними та допустимими доказами та не надано позивачем доказів фактичного отримання та використання кредитних коштів відповідачем, суми наданого кредиту та дати початку строку кредитування, розрахунку заборгованості відповідача, відсутні докази порушення строків повернення кредиту та наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором № 200201241 в загальному розмірі 42304, 50 грн. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. Також, матеріали справи не містять доказів набуття права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] щодо стягнення суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом. На підтвердження факту укладення кредитного договору між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] представником позивача надано підписані відповідачем копії письмових доказів, зокрема: заяву (оферта) № 200201241 від 16.01.2015 року, анкету № 1177728 від 26.01.2015 року, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 26.01.2015 року, тарифи по продукту «Прибуткова картка + кредитка «, розписка про отримання платіжної картки № [NUMBER] (рахунок картки № [NUMBER] ), згоду суб`єкта на обробку персональних даних від 26.01.2015 року, договір добровільного страхування життя від 26.01.2015 року. Дійсно, 26.01.2015 року [PERSON] підписав заяву на укладання Договору про надання та використання платіжної картки, за умовами якого відповідачу відкрито поточний рахунок, випущено на його ім`я платіжну картку та встановлено кредитний ліміт (відновлювальна кредитна лінія). Відповідно до розписки про отримання платіжної картки [PERSON] отримав картку № [NUMBER] (рахунок картки № [NUMBER] ). Відповідач користувався кредитною лінією даної карти та у полтавському відділенні ПАТ «Банк Михайлівський» завжди дізнавався щодо наявності заборгованості по його картці та, у разі наявності, сплачував заборгованість у касі відділення. Станом на травень 2016 року заборгованість по картці [NUMBER] була відсутня та з моменту віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних, карткою даного банку [PERSON] не користувався. У заяві та доданих документах від 26.01.2015 року відсутні докази того, що [PERSON] отримав саме кредит у розмірі 18550,00 грн. як це зазначено в позові та не надано доказів на підтвердження дійсного зарахування кредитних коштів позикодавцем на банківські рахунки відповідача (реквізити банківської платіжної картки) та позивачем не доведено фактичного користування відповідачем кредитними коштами. На підтвердження заборгованості позивачем надано Виписку по особовим рахункам з 23.05.2016р. по 27.07.2020р., сформовану від 25.07.2025р., по кредитному договору № 200201241_КІ від 22.05.2017 року, але договір з відповідачем був укладений 26.01.2015 року. В даній виписці зазначені рахунки за номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та яким чином вони відносяться до [PERSON] незрозуміло, оскільки відповідно заяви (оферти) № 200201241 від 16.01.2015 та розписки про отримання платіжної картки,- [PERSON] отримав картку № [NUMBER] (рахунок картки № [NUMBER] ). Також, незрозуміло, як може сформувати виписку по рахунку [PERSON] станом на 25.01.2025 року, оскільки ПАТ « Банк Михайлівський» були передані всі оригінали ТОВ «ФК «Плеяда», а згодом до ТОВ «ФК «Фагор» і тільки на початку 2023 року всі оригінали були передані Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», як вони зазначають у позовній заяві. Представник ТОВ «Діджи Фінанс» в позові зазначив про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ваніна Ю.А. надала заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Щодо поновлення строку позовної давності для подання позову суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановленаст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч. 2 ст. 259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А відповідно до ч. 4 вказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, представник позивача у позовній заяві просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. Суд, розглянувши вказані причини пропуску строку позовної давності позивачем вважає, що вони є обґрунтованими та строк позовної давності останнім було пропущено саме з поважних причин, оскільки, 26.01.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський», далі- Банк, та [PERSON] укладено угоду № 200201241 щодо кредитування. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020р., укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020р., що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021р. у справі №910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15.06.2020 №7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості. В свою чергу, приналежність права вимоги за вищевказаними кредитними договорами було предметом спору у справі №910/11298/16 та саме наявність тривалого судового процесу щодо приналежності права вимоги кредитору призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності. Крім того, оригінали документів, а саме кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20.07.2020р. були отримані позивачем лише на початку 2023р. Саме фактична відсутність документів, які стосуються угоди щодо кредитування унеможливлювали реалізацію прав позивача на звернення до суду за захистом своїх власних інтересів. Також, представник позивача наголошував на продовження під час карантину строків загальної та спеціальної давності та введенні воєнного стану на території країни. Вказана сукупність зазначених підстав свідчить про об`єктивність пропуску позивачем належного строку для звернення до суду із позовною заявою, а тому вказаний пропущений строк підлягає поновленню. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 26.01.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] на підставі заяви (оферти) від 26.01.2015 року № 200201241 (а.с. 44), анкети № 11777728 (а.с. 44 звор. бік) було укладено угоду з відповідними умовами кредитування (а.с. 45), згідно якої останній отримав платіжну картку № [NUMBER] (рахунок картки [NUMBER] ) відповідно до тарифу «Прибуткова картка+ Кредитка» (а.с. 45 звор. бік- 46). Відповідно до п. 1 ч.1 ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст.\~514\~цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс», набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020р., укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021р. у справі №910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15.06.2020 №7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості. Банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушив умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк (а.с. 12-14, 21-22, 23). Факт переходу до позивача права вимоги підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16, за якою позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальником ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. 24-39). Як зазначає сторона позивача, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 13.08.2025 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 32328,50 грн., з яких: 10475,16 грн.- заборгованість за кредитом; 21853,34 грн.- заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору- реєстрі кредитних договорів (а.с. 12 звор. бік). Проте, вимога ТОВ «Діджи Фінанс» про необхідність сплати [PERSON] заборгованості у вищезазначеному розмірі необґрунтована та не підтверджена належними та допустимими доказами. Так, 26.01.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] на підставі заяви (оферти) від 26.01.2015 року укладений кредитний договір № 200201241, на підставі якого останній отримав платіжну картку № [NUMBER] (рахунок картки [NUMBER] ) відповідно до тарифу «Прибуткова картка+ Кредитка» (а.с. 45 звор. бік- 46). Проте, Виписка по особовим рахункам за період з 23.05.2016р. по 27.07.2020р., сформована по кредитному договору № 200201241_КІ від 22.05.2017 року і містить рахунки за номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] (а.с. 11). Наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200393943 від 29.11.2015 року, який укладений з іншою особою (а.с. 50), а розрахунок штрафних санкцій взагалі не містить відомості про кредитний договір, за яким було здійснено нарахування таких (а.с. 9). Також стороною позивача не надано детального розрахунку заборгованості, що позбавляє суд можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення. До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 у справі № 334/1746/15-ц, від 01.02.2023 у справі № 199/7014/20. Частиною 3 ст.\~10\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогу повному обсязі. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню понесені стороною позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed