Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі- продажу №Н/99-01903 від 04.08.1999 року, квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , діючої від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , з іншої сторони, посвідчений Регіональною універсальною біржею «Олександр-Н» та просять визначити, що розмір часток у праві спільної власності є рівними, тобто по 1/3 частині за кожним. Позивачі зазначають, що станом на цей час, відповідно до діючого законодавства їм необхідно визнати даний правочин дійсним. У зв`язку з цим, вони звернулась до суду з позовом. Позов мотивується тим, що згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01903 від 04.08.1999 року, [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] , діючої від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , купили квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,8 кв.м, житловою 37,6 кв.м. Договір купівлі-продажу №Н/99-01903 від 04.08.1999 року був засвідчений Регіональною універсальною біржею «Олександр-Н». Після укладення договору, 16.08.1999 року вказана квартира була зареєстрована в ОМБТІ та РОН на ім`я позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, однак сторони по договору домовилися щодо усіх істотних умов і відбулося повне його виконання, а укладався він на біржі так як це не суперечило законодавству того часу. На час укладення договору, у серпні місяці 1999 року, ані позивачі, ні відповідач не знали, що правочин, в відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Крім того, позивачі зазначають, що в Договорі купівлі - продажу нерухомого майна №Н/99-01903 від 04.08.1999 року, не визначені частки спільної сумісної власності на квартиру, що позбавляє позивачів реалізувати свої права щодо розпорядження вказаною квартирою. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі. Роз`яснено відповідачу, що у випадках ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд згідно вимог ч.8 ст. 178 та ч.2 ст. 191 ЦПК України розглядатиме справу за наявними матеріалами. 17 грудня 2025 року представником позивачів - адвокатом Цибульською Г.В. подано заяву про підтримання позовних вимог, адвокат не заперечувала проти винесення судом заочного рішення та розглядом справи за їх відсутністю. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась у встановленому законом порядку. Відзив на адресу суду не надала, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою сторони позивачів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов наступного: Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01903 від 04.08.1999 року, [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] , діючої від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , купили квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту, копія якого міститься в матеріалах справи, вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,8 кв.м, житловою 37,6 кв.м. Договір купівлі-продажу №Н/99-01903 від 04.08.1999 року був засвідчений Регіональною універсальною біржею «Олександр-Н». Після укладення договору, 16.08.1999 року вказана квартира була зареєстрована в ОМБТІ та РОН на ім`я позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності. Сторони договору домовились всіх істотних умов правочину, продавець та покупці виконали всі істотні умови договору: покупці розрахувались згідно умов договору, а продавець отримала кошти. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі продажу в 1995 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Також, судом встановлено про те, що в Договорі купівлі - продажу нерухомого майна №Н/99-01903 від 04.08.1999 року, не визначені частки спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно ч. 1,2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що розмір часток у праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна Н/99-01903 від 04.08.1999 року, є рівними, тобто по 1/3 частині за кожним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядаю справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі продажу квартири та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані. При вчиненні правочину дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1998 році. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі продажу і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожному доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У зв`язку з тим, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація не була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав шляхом задоволення позову.

Outcome: approved