Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради (по тексту рішення КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради, позивач) звернулося до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] (по тексту рішення [PERSON] , відповідач 1), [PERSON] (по тексту рішення [PERSON] , відповідач 2) про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11.12.2025 закрито провадження у справі №675/1451/25 за позовом комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням в частині позовних вимог до [PERSON] , в зв`язку з відсутністю предмету спору в частині позовних вимог; повернуто комунальному підприємству «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради з Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 3028 гривень 00 копійок, сплачений згідно платіжної інструкції №1168 від 29.08.2025 та платіжної інструкції №1173 від 16.09.2025. Загалом позовні вимоги в частині позовних вимог до відповідачів 1-2 обґрунтовані наступними обставинами. Так позивач зазначає, що гуртожиток по [ADDRESS] , передано на баланс КП «Житлосервіс» згідно Рішення №6 п`ятнадцятої сесії Ізяславської міської ради 7 скликання від 14.09.2016 «Про управління майном комунальної власності». При цьому, комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради створено 01.06.2022 шляхом реорганізації (злиття) КП «Комуненерго» Ізяславської міської ради, КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради згідно Рішення №8 від 03.06.2021 сьомої сесії Ізяславської міської ради восьмого скликання та є правонаступником усіх прав та обов`язків комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради. Також звертає увагу, що згідно Рішення №4 сімнадцятої сесії Ізяславської міської ради сьомого скликання від 11.11.2016 «Про присвоєння вулицям та провулкам м. Ізяслав імен загиблих учасників антитерористичної операції (АТО)» - вул. Жовтнева перейменована на вул. Миколи Микитюка. Вказує, що в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані, проте фактично не проживають понад 8 років [PERSON] та [PERSON] . За покликанням позивача, відповідачі 1-2 не здійснюють заходів щодо збереження житлового і підсобних приміщень та технічного обладнання, що в свою чергу призводить до погіршення технічного стану будинку, не отримують кореспонденцію за даною адресою, взагалі кімнатою не цікавляться. На переконання позивача, відповідачі 1-2 добровільно визначили собі інше місце проживання спірним жилим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин, а відтак факт їх реєстрації порушує право КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради на вільне розпорядження майном, позбавляє можливості використовувати його за цільовим призначенням, а тому наявні підстави визнати їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою судді Ізяславського районного суду Хмельницької області від 19.09.2025 прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено підготовче судове засідання та визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Представник позивача у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила з урахуванням письмових заяв відповідачів 1-2 про визнання позову ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідачі 1, 2 у підготовче засідання не з`явилися, однак подали письмові заяви про визнання позовних вимог повністю із зазначенням, що їм повністю зрозумілі наслідки визнання позову. Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, заяви відповідачів 1-2 про визнання позову, суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення про задоволення позову в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог судом враховано наступне. Так, судом встановлено, що згідно Рішення Ізяславської міської ради №6 від 14.09.2016 будівля гуртожитку по [ADDRESS] , передана з балансу Ізяславської міської ради на баланс КП «Житлосервіс», що підтверджується копією такого рішення та копією акту прийняття-передачі основних засобів від 30.09.2016. Як вбачається з Рішення Ізяславської міської ради №4 від 11.11.2016 «Про присвоєння вулицям та провулкам м. Ізяслав імен загиблих учасників антитерористичної операції (АТО)» - вул. Жовтнева перейменована на вул. Миколи Микитюка. Також матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради є правонаступником усіх прав та обов`язків комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради (код ЄДРПОУ 34739489) та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради (код ЄДРПОУ 34739473). Зокрема, Рішенням Ізяславської міської ради №4 від 03.06.2021, з поміж іншого, припинено шляхом реорганізації (злиття) комунальне підприємство «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунальне підприємство «Житлосервіс» Ізяславської міської ради; створено комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради шляхом злиття комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради. Разом з цим, у відповідності до актів комісії КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради від 01.11.2024, 09.12.2024, 10.01.2025, 17.02.2025, 16.03.2025, 14.04.2025, 08.05.2025 та 05.06.2025 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] фактично не проживають. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (по тексту рішення - ЖК України), згідно з якими ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. У відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради. Згідно із частиною першою статті 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Статтею 130 ЖК України передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.08.2023 в справі №761/9063/21 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить із того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц. Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17.10.2019 у справі №2-375/2005 та від 23.10.2019 у справі № 201/10924/13-ц. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Як засвідчують матеріали справи, щонайменше з 03.07.2024 відповідачі 1-2 у гуртожитку фактично не проживають, станом кімнати, як житлом не цікавляться, не здійснюють заходів щодо збереження житлового і підсобних приміщень та технічного обладнання, що в свою чергу призводить до погіршення технічного стану будинку, не отримують кореспонденцію за даною адресою. Такі обставини не заперечуються і самими відповідачами 1-2, що вбачається з поданих ними письмових заяв про визнання позову. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, позивач довів факт безперервної відсутності (не проживання) відповідачів 1-2 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Не проживаючи у кімнаті гуртожитку, що є комунальною власністю територіальної громади з 03.07.2024, відповідачі 1, 2 втратили відповідне право користування вказаною кімнатою, а відтак кімната, у якій зареєстроване їх місце проживання не є житлом відповідачів 1, 2, оскільки вони у ній не проживають. За таких обставин позов підлягає до задоволення, оскільки відповідачі 1, 2 тривалий час не пов`язують своє місце проживання, що буде співмірним із переслідуваною законною метою. З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право користування відповідачів 1, 2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння та користування майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю, що буде співмірним із переслідуваною законною метою. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду, що відповідачі 1, 2 визнали позов до початку розгляду справи по суті, то наявні підстави для стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради судових витрат у розмірі 1514 гривень 00 копійок, з кожного окремо, по сплаті судового збору. Також у порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з позовом в загальному розмірі 3028 гривень 00 копійок згідно платіжної інструкції №1168 від 29.08.2025 та платіжної інструкції №1173 від 16.09.2025. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved