Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з зазначеним позовом та просить суд видати\~обмежувальний припис\~стосовно її\~чоловіка [PERSON] на строк 6 (шість) місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження його прав: заборонити [PERSON] перебувати за місцем проживання заявниці в квартирі [ADDRESS] ; наближатись на відстань 300 метрів до Заявниці в квартирі [ADDRESS] ; вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватись з [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці/місцях, невідомому кривднику; направити [PERSON] за рішенням суду до Хмельницького міського центру соціальних служб для проходження програми для кривдників терміном до одного року. Свої вимоги мотивувала тим, що з 2024 року [PERSON] є її чоловіком та вчиняє щодо [PERSON] домашнє насильство психологічного, фізичного та сексуального характеру, наносить заявниці психологічні та тілесні травми (бив, душив) постійно виражається до неї нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, виганяє з квартири, залякує, вчиняє психологічний тиск на дітей, про що було складено протоколи серії ГП № 302449 та серії ГП № 302448, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 422607 та тимчасово заборонний припис серії АА № 595936. В судовому засіданні, яке відбулося 15.12.2025 року, заявниця підтримала вимоги заяви, просила їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви та надав відповідні пояснення. Після оголошення перерви сторони в судове засідання не з`явилися. Суд, дослідивши письмові докази вважає, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується даними витягу з Реєстру територіальної громади від 15.08.2025 року. Зі змісту протоколів серії ГП № 302449 та серії ГП № 302448 вбачається, що [PERSON] зверталася до працівників поліції щодо неправомірних дій [PERSON] , вчинених 21.01.2025 року о 22.00 год., а саме: домашнього насильства психологічного, фізичного та сексуального характеру щодо дружини, виражався нецензурною лайкою на адресу дружини в присутності дитини [PERSON] . Також, 03.12.2025 заявниця знову здійснила виклик до поліції за адресою [ADDRESS] , щодо вчинення домашнього насильства: психологічного, фізичного характеру зі сторони її чоловіка [PERSON] , який погрожував фізичною розправою, нецензурно висловлювався, принижував, у зв`язку з чим було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 422607 та тимчасово заборонний припис серії АА № 595936, копії яких долучено до матеріалів справи. Будь-яких доказів щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП останньою надано не було, та судом не встановлено. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон №2229-VIII) визначає основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої\~статті 1 Закону №2229-VIII\~домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 24 цього Закону\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою\~статті 26 Закону №2229-VIII\~передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої\~статті 26 Закону №2229-VIII\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої\~статті 1 Закону №2229-VIII\~визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення\~Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях". Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, N 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному\~Законом N 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому суд вважає, що заявницею не доведено та не представлено аргументів та доказів, що у даному випадку існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства зі сторони заінтересованої особи, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців, тому заявницею також не обґрунтовано максимальний термін застосування зазначеного припису. Згідно\~ст. 350-6 ЦПК України\~розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. Враховуючи усі надані заявницею докази, з огляду на встановлені судом обставини суд приходить до висновку, що відсутні обґрунтовані ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] , тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви та відмови у видачі обмежувального припису. Відповідно до ч. 3 ст. 650-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed