Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-12 00:00:00

Заявник вказує, що навчався в «Луганському медичному інституті» в період з 01.09.1987 по 30.06.1994р.р., по завершенню навчання йому було видано диплом серії [NUMBER] від 30.06.1994р., р.№ 10392. В цьому дипломі прізвище заявника зазначене як « [PERSON] ». З метою усунення зазначених розбіжностей заявник звертався до Державного закладу «Луганський державний медичний університет», який є правонаступником «Луганського медичного інституту», і отримав відповідь, що частина знаходиться на тимчасово окупованій території у місті Луганськ та Рубіжне Луганської області, у зв`язку з чим підтвердити факт видачі в 1994 році громадянину [PERSON] Державним закладом «Луганський державний медичний університет» документу не передбачається можливим. Факт належності заявнику диплому [NUMBER] від 30.06.1994 р., реєстраційний номер [NUMBER] , за спеціальністю лікувальна справа, підтверджується записами у трудовій книжці [NUMBER] та архівною довідкою від 18.01.2016 р., № 2. З метою подальшого зарахування стажу навчання при оформленні пенсійних виплат просить встановити факт належності йому диплому про вищу освіту серії [NUMBER] , виданого 30 червня 19924 року Луганським медичним інститутом, за спеціальністю «лікувальна справа», р.№ 10392. Представник заявника [PERSON] адвокат Воронко В.В. (діє згідно ордеру від 25.06.2025р.) подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про час та дату розгляду справи сповіщений шляхом отримання повістки в особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд», в судове засідання не з`явився, правом подання пояснень не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти на відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] , [INFO] , документований паспортом громадянина України серії [NUMBER] (а.с.6-8). Згідно архівної довідки № 2 від 18.01.2016р. Державного закладу «Луганський медичний університет» (а.с.21), в наказах з особового складу Луганського (Ворошиловградського) державного медичного інституту [PERSON] значиться студентом лікувального факультету (денне відділення очна форма навчання) з 01.09.1987р. (наказ №4/209 від 24.08.1987р). по 30.06.1994р. (наказ №4/115 від 30.06.1994р.). Отримана спеціальність лікар, диплом [NUMBER] від 30.06.1994р., реєстраційний № 10392. Назва вищого навчального закладу змінювалося з Ворошиловградського медичного інституту на Луганський медичний інститут; з 1994р. - Луганський державний медичний університет; з 2010р. - Державний заклад «Луганський державний медичний університет». Диплом [NUMBER] від 30.06.1994р., реєстраційний № 10392, виданий [PERSON] (а.с.11). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 29.07.1994р., виданої (рос.) « [PERSON] , [INFO] », він має вищу освіту за спеціальністю - лікар, запис у трудову внесений на підставі диплому [NUMBER] від 30.06.1994р. (а.с.14). Адміністрація Державного закладу «Луганський державний медичний університет» на заяву про підтвердження видачі [PERSON] диплому спеціаліста [NUMBER] від 30.06.1994р., реєстраційний №10392 повідомила, що на даний час частина архіву ДЗ «ЛДМУ» знаходиться на тимчасово окупованій території у місті Луганськ та місті Рубіжне Луганської області, у зв?язку з чим підтвердити факт видачі в 1994 році громадянину [PERSON] Державним закладом «Луганський державний медичний університет» документу не передбачається можливим (а.с.12). З викладеного судом встановлена розбіжність у написанні прізвища заявника у паспорті громадянина України та диплому, а саме - « [PERSON] » і « [PERSON] ». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьому статті 19 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження. За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. У ч.7 вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним. Згідно із ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. У постанові від 18.01.2024р. в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 24.04.2024р. у справі № 694/2318/23, від 08.05.2024р. у справі № 214/4921/23 та від 05.06.2024р. у справі № 557/1535/23. Тобто якщо виникнення цивільного права залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Заявник просить встановити факт належності йому диплому про отримання вищої освіти в період з 01.09.1987 по 30.06.1994р. на денній формі навчання у вищому навчальному закладі для подальшого зарахування цього періоду у страховий стаж для оформлення пенсії, і в позасудовому порядку встановити цей факт не може, оскільки архіви університету знаходяться на тимчасово окупованій території у місті Луганськ та місті Рубіжне Луганської області. За положеннями Закону України від 05.11.1991р. № 1788 «Про пенсійне забезпечення» навчання за денною формою у вищих навчальних закладах зараховується до страхового стажу, якщо таке навчання проходило до 01.01.2004р. Суд вважає, що диплом є правовстановлюючим документом, але не в сенсі права власності на майно, а як офіційний документ, що посвідчує право на отриману освіту, присвоєну кваліфікацію, науковий ступінь чи звання, що відкриває доступ до певних професій, посад та подальшого навчання, і є підтвердженням певних знань та компетенцій, зафіксованих законодавством України про освіту, зокрема, як свідоцтво про здобутий освітній ступінь. Оскільки встановлення факту належності диплому необхідно заявникові для подальшого оформлення пенсійних виплат, тобто для створення умов здійснення ним майнових прав на пенсійне забезпечення, і в позасудовому порядку встановити цей факт не може, враховуючи, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами (копією трудової книжки та архівною довідкою) повністю підтверджується факт належності заявникові диплому, заяву слід задовольнити. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved