Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

26.09.2025 позивачка звернулася у суд з позовом до відповідача, у якому просить: 1) визнати протиправними дії ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» щодо відмови у наданні їй відпустки за заявами від 30.06.2025 та від 04.08.2025; 2) зобов`язати відповідача надати відпустку: щорічну основну відпустку без збереження заробітної плати- згідно із заявою від 30.06.2025 та відпустку без збереження заробітної плати згідно заяви від 04.08.2025; 3) визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення від 04.08.2025 № 104 згідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України та поновити її на роботі; 4) стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу від дати звільнення 04.08.2025. В обґрунтування позовних вимог вказала, що працювала на ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» на посаді провідного інженера відділу постачання та збуту. Зазначила, що 04.08.2025 вона була звільнена на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Однак з наказом не згідна, оскільки нею на електронну адресу ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» було скеровано заяву про надання щорічної відпустки (тривалістю 12 днів), яка була підписана електронним підписом, де вона вказувала про свій безпорадний стан та неможливість пересуватись, долучивши заключення лікаря від 21.06.2025. Після чого, 01.07.2025 на її електронну адресу надійшло повідомлення від відповідача про відмову у наданні щорічної відпустки. Також, зазначила, що після відмови, нею було скеровано скаргу на ім`я відповідача щодо порушення її трудових прав у зв`язку із зволіканням надання відповіді на її заяву про надання відпустки. Вважає дії відповідача неправомірними, оскільки навела достатньо аргументів, що не має можливості фізично рухатися. Також зазначає, що з 11.07.2025 по 01.08.2025 офіційно перебувала на лікарняному, відомостей про те, що її звільнено чи щодо неї складалися акти про її відсутність на робочому місці їй не надходило. Крім того, зазначила, що 04.08.2025 подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за ст. 25 «Про відпустки» як пенсіонер за віком, однак і в наданні такої відпустки їй було відмовлено. Стверджує, що її звільнення є незаконним, оскільки відсутність на роботі була зумовлена поважними причинами, підтвердженими медичними висновками та заявами про відпустки, у наданні яких роботодавець не мав права відмовити. Зазначає, що для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причин такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних вважає наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. 30.09.2025 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 10.10.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження і призначено судове засідання для розгляду справи по суті, з викликом сторін. Відповідач подав відзив, у якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та не обгрунтованими, що не підлягають задоволеню. Вказала, що згідно службової записки в.о. заступника начальника управління Бартошка В. від 30.06.2025 року та доповідних записок в.о. начальника відділу постачання та збуту Шишка Т. з 01.07.2025 по 10.07.2025 року [PERSON] провідний інженер відділу постачання та збуту, самовільно, без відповідного дозволу та погодження була відсутня на роботі в період з 08:00 до 16:30 год, на момент складання вказаних записок відомостей про поважні причини відсутності їм як безпосереднім керівникам не відомі. [PERSON] - провідного інженера відділу постачання та збуту, звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП про що ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» видано наказ № 104 від 04.08.2025. На вимогу роботодавця свою необґрунтовану відсутність [PERSON] з 30.06.2025 по 10.07.2025 не довела та не підтвердила, що причини відсутності були поважними. Додатково про факт відсутності працівниці на роботі щоденно було складено акти, які підписані безпосереднім керівником, старшим інспектором з кадрів, головою ППО та контролерами КПП. Для всебічного з?ясування причин відсутності працівника - [PERSON] на роботі неодноразово було витребувано пояснення, шляхом направлення повідомлень на поштову адресу позивачки, а для відібрання письмових пояснень щодо причин відсутності, було здійснено комісійний виїзд на місце прописки та проживання позивачки. Однак двері будинку ніхто не відчиняв, паралельно було здійснено телефонні дзвінки на номер мобільного телефону позивачки, проте відповіді не було отримано. У зв?язку з неможливістю відібрання пояснень у [PERSON] при особистій зустрічі, було здійснено розгляд всіх заяв, скарг, які надходили на електронну адресу управління. За результатами розгляду було встановлено, що [PERSON] була відсутня на роботі без належного документального підтвердження, відповіді на запити керівництва про надання письмових пояснень причин відсутності позивачки не є належним чином обґрунтованими та поважними. Відтак, комісія прийшла до висновку, що дії позивачки кваліфікуються як прогул без поважних причин, що є підставою для розірвання договору з ініціативи роботодавця. Ствердила, що жодних належних доказів на підтвердження тієї обставини, що не приступивши до роботи, позивачка у встановленому законом порядку погодила з роботодавцем заяву про надання їй відпустки. Більше того, заяви про надання відпустки мають бути чітко сформовані та погоджені роботодавцем. А також такі заяви повинні бути направлені переддень відпустки або у день початку відпустки. За заявою позивачки від 30.06.2025, яка надійшла на електронну адресу управління про надання їй частини щорічної основної оплачуваної відпустки з 30.06. по 11.07.2025 року було відмовлено. Причиною відмови було те, що [PERSON] не включена до затвердженого графіка відпусток на відповідний період. З початку календарного року, їй двічі погоджували щорічну відпустку у січні та лютому 2025 року. Крім цього, вона не надала підтвердження та обґрунтування про те, що має переважне право на відпустку у зручний час. Відповідно до умов правового режиму воєнного стану, керівник має право відмовити у наданні відпустки, враховуючи потреби у забезпеченні безперервного функціонування установи/організації. У разі змін у обставинах, питання щодо можливості надання відпустки [PERSON] може бути розглянуто повторно. До повідомлення було додано додаток: графік відпусток. Того ж дня, позивачці було направлено повідомлення про те, що за результатами перевірки Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області встановлено, що листки непрацездатності видані КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Шептицької міської ради» видані не обґрунтовано. Період видачі листків з 29.04.2025 по 13.06.2025 рік. Також, зазначає, що 10.07.2025 надійшла заява позивачки про надання відпустки, однак законодавством не передбачено оформлення відпустки заднім числом. Є загальні правила для написання заяви про надання відпустки. У відповідь, 10.07.2025 відповідачем було направлено повідомлення, що на всі повідомлення позивачки у формі заяв та скарг було надано вичерпну інформацію та зазначено, що за грубе порушення дисципліни до неї буде застосовано дисциплінарне стягнення. Починаючи із 30.06.2025 по 11.07.2025 у позивачки було достатньо часу для того, щоб добратися до місця праці або оформити свою відсутність на роботі належним чином. Додала, що ДП «Львіввугілля» внесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83). 10.11.2025 позивачка надала додаткові пояснення, в яких вказала, що нею було направлено відповідачу заяву про надання відпустки від 30.06.2025 вчасно, із чіткою зазначеною причиною, а саме по стану здоров`я. Після чого, відповідач зволікав із відповідю про відмову у наданні відпустки. Далі, нею було скеровано скаргу від 02.07.2025 на ім`я відповідача щодо зволікання надання відповіді. Зазначає, що вона не визнана особою, яка задіяна до роботи об`єкта критичної інфраструктури. Тому вважає, що у відповідача не було підстав відмовити їй у наданні відпустки. Також, вказує, що посилання роботодавця на воєнний стан як підставу для відмови у відпустці є безпідставними, оскільки жодними доказами не доведено, що працівник залучений до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури або що його відсутність створює загрозу безперервній роботі підприємства. Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 не є підтвердженням, що позивач безпосередньо задіяний в роботі на об`єктах критичної інфраструктури. Вказала, що у період з 11.07.2025 по 01.08.2025 вона перебувала на лікарняному. Стверджує, що відповідач не мав права відмовити їй як пенсіонеру, у наданні відпустки без збереження заробітної плати. Вказує, що після написання заяви 04.08.2025, їй було здійснено оплату лікарняних за період з 11.07.2025 по 01.08.2025. Зазначає, що розрахункові листи не відображають її відсутність на роботі, а записка [PERSON] є неправдивою, оскільки є докази про направлення її заяви про надання відпустки від 30.06.2025. Щодо актів відповідача, то вважає їх неналежними, оскільки вказані в них особи не зв`язувалися із нею для отримання пояснень, підписані акти особою, яка не має повноважень для оцінки трудової дисципліни, також комісія не мала повноважень встановлювати вину працівника. Вважає, що службові записки [PERSON] засвідчують лише факт відсутності позивачки 01.07.2025. Також, зазначає, що в наказі про звільнення від 04.08.2025 вказано, що він виноситься на підставі службової записки [PERSON] і службових записок [PERSON] , проте, такі особи не вчиняли дії щодо з`ясування відсутності її на роботі. Зазначає, що їй не повідомлено 30.06.2025 про відмову у наданні відпустки. 14.11.2025 представником відповідача було подано до суду додаткові пояснення, в яких вона вказала, що позивачка визнає свою відсутність на робочому місці з 30 червня по 10 липня 2025 року, та зазначає це у своєму позові та поясненнях. Позивачка неодноразово зазначає у поданих до суду документах, що нею не погоджено з керівником управління заяви про надання частини щорічної відпустки. Також вона не надала доказів на підтвердження тієї обставини, що не приступивши до роботи, позивачка у встановленому законом порядку погодила з роботодавцем заяву про надання їй відпустки. Заяви про надання відпустки мають бути чітко сформовані та погоджені роботодавцем. Розглянувши заяву позивачки, їй письмово було повідомлено та направлено через Укрпошту відмову у наданні щорічної відпустки. Причиною для відмови було те, що [PERSON] не включена до затвердженого графіка відпусток на відповідний період. З початку календарного року, їй двічі погоджували щорічну відпустку у січні та лютому 2025 року, тобто вона вже використала дев?ять днів щорічної відпустки (відпустки поза графіком). Вець Г. 01.07.2025 року направлено вимогу надати пояснення про відсутність на робочому місці та надати підтверджуючі документи щодо поважності причин відсутності. Вона не надала підтвердження та обґрунтування про те що має переважне право на відпустку у зручний час, хоча їй про це повідомлено у повідомленні від 30.06.2025 року №1212-18/1, «Що у разі змін у обставинах, питання щодо можливості надання відпустки може бути розглянуто повторно». Відповідно до умов правового режиму воєнного стану, керівник має право відмовити у наданні відпустки, враховуючи потреби у забезпеченні безперервного функціонування установи/організації. Одже, роботодавець у письмовій формі повідомляв [PERSON] про те що у разі змін у обставинах, питання щодо можливості надання відпустки [PERSON] може бути розглянуто повторно. Звертає увагу, що лише після фактичної відсутності на роботі позивачка подала заяву без збереження зарабітної плати. Така заява не могла бути підставою для задоволення її вимог, оскільки була подана вже після порушення трудової дисципліни. Посилання позивачки на стан здоров?я не свідчить про поважність причин самовільної відсутності на роботі. Позивачка посилається на заключення лікаря від 21.06.2025 року та фотографію зроблену телефоном з щоденника де лікар - [PERSON] , рекомендує планове операційне лікування. При цьому, лікарняний листок непрацездатності №17744190-2032883153-1 закриває 27.06.2025 року, який свідчить про те, що працівниці [PERSON] стати до роботи необхідно 30.06.2025 року. Після закриття лікарняного працівниця вважається працездатною і повинна приступити до роботи. Сам по собі висновок лікаря про необхідність операції (без відкритого листка непрацездатності) не є поважною підставою для відсутності на роботі, адже він не засвідчує тимчасову непрацездатність. Позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, грунтуються на особистих припущеннях і не підтверджені належними доказами. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позовній заяві та у письмових поясненнях. Представник відповідача такий позов заперечила, з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву та у додаткових поясненнях. Ствердила, що позивачка мала можливість з 30.06 по 10.07.2025 року подати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Позивачка такої заяви не надала, відтак роботодавець не вправі самостійно приймати рішення щодо надання відпустки без збереження заробітної плати. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи встановлено, що 30.06.2025 на електронну адресу відповідача надійшла копія заяви від позивачки про надання їй частини щорічної основної оплачуваної відпустки з 30 червня по 11 липня 2025 року. Згідно копії повідомлення ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» від 30.06.2025 №1212-18/1, [PERSON] провідному інженеру відділу постачання та збуту відмовлено у наданні щорічної відпустки. Підставою відмови є те, що [PERSON] не включена до затвердженого графіку відпусток на відповідний період. Як видно із копії довідки ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» №2 від 30.06.2025 року [PERSON] у 2025 році знаходилась у щорічній відпустці з 28.01.2025 по 31.01.2025 згідно наказу від 27.01.25 №8к; з 17.02.2025 по 21.02.2025 згідно наказу від 17.02.2025 №15к. Згідно копії лікарняного листка непрацездатності [PERSON] №17744190-2032883153-1, дата відкриття такого 22.06.2025, дата закриття 27.06.2025. Відповідно до копії вимоги ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля», 01.07.2025 року позивачці направлено вимогу надати пояснення про відсутність на робочому місці та підтверджуючі документи щодо поважності причин відсутності. 02.07.2025 року на електронну адресу відповідача від позивачки надійшла скарга на дії/бездіяльність в.о. начальника управління щодо відмови у наданні їй щорічної відпустки. Відповідно до копії заперечень ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» від 02.07.2025 №18/1-1242, позивачку поставлено до відома про розгляд її скарги та повідомлено про відмову у наданні відпустку від 30.06.2025. Згідно актів в.о. заступника начальника управління Бартошка В. та в.о. начальника відділу постачання та збуту Шишка Т. від 30.06.2025, 01.07.2025, 03.07.2025, 08.07.2025, 09.07.2025, 10.07.2025 року з 01.07.2025 по 10.07.2025 року [PERSON] провідний інженер відділу постачання та збуту, самовільно, без відповідного дозволу та погодження відсутня на роботі в період з 08:00 до 16:30 год. На момент складання цих записок відомостей про поважні причини відсутності безпосереднім керівникам невідомі. Згідно службових записок в.о. заступника начальника управління Бартошка В. від 30.06.2025 та в.о. начальника відділу постачання та збуту Шишка Т. від 02.07.2025, 03.07.2025, 04.07.2025, 07.07.2025, 08.07.2025, 09.07.2025, 10.07.2025, позивачка самовільно, без відповідного дозволу та погодження відсутня на роботі 01.07.2025 в період з 08:00 до 16:30 год. Відповідно до письмових пояснень в.о. начальника відділу постачання та збуту Шишка Т., позивачка самовільно, без відповідного дозволу та погодження відсутня була на роботі з 30.06. по 10.07.2025 року в період з 08:00 до 16:30 год. На момент складання службових записок допустив технічну помилку у таких. Згідно повідомлення ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» від 10.07.2025 №18/1-1338, позивачці на всі її письмові звернення у формі заяв та скарг було надано належним чином вичерпну інформацію. Як видно із акту, складеного в.о. начальника відділу постачання та збуту Шишком Т. від 04.08.2025, було здійснено відвідування позивачки вдома для відібрання письмових пояснень та з`ясуванням причин відсутності на роботі з 30.06. по 10.07.2025 року, виїзд відбувся близько 15:30 год на місце прописки та проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак, двері до будинку ніхто не відчиняв та на телефонні дзвінки не відповідав. Згідно табелю ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» обліку використання робочого часу за червень, липень, серпень 2025 року та коригувальних табелів за червень, липень, серпень 2025 року, позивачка була відсутня у вказаний вище період на робочому місці. Відповідно до заяви позивачки від 14.07.2025, остання вказує про неправомірні дії відповідача щодо відмови у наданні відпустки за заявою від 30.06.2025 та повторно просить видати наказ про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на підставі ст. 25 Закону України «Про відпустки», з 30.06.2025 по 11.07.2025. Згідно наказу ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» №104 від 04.08.2025, [PERSON] - провідного інженера відділу постачання та збуту 04.08.2025 було звільнено за прогул без поважних причин, за пунктом 4 частини 1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до заяви позивачки від 04.08.2025 на ім`я в.о. начальника ВП «Управління «Західвуглепостач» ДП «Львіввугілля» Гука В.В., остання просила надати їй частину відпустки без збереження заробітної плати у період з 04.08.2025 по 21.08.2025 на підставі ст. 25 Закону України «Про відпустку». Відповідно до витягу із протоколу звітно-виборних зборів Первинної профспілкової організації ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» від 29.07.2024 року, затверджено склад профспілкового комітету. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює в.о. начальника відділу постачання та збуту на ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля». Вказав, що 04.08.2025 на службовому автомобілі виїжджали за адресою проживання позивачки для відібрання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Однак, дверей у будинку ніхто не відчинив та не телефонні дзвінки не відповів. Підтвердив, що на момент складання службових записок допустив технічну помилку в частині зазначення дня відсутності [PERSON] на роботі. Вказав, що днем відсутності останньої на роботі слід вважати дату складання службової записки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює старшим інспектором з кадрів на ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля». Зазначила, що на електронну пошту вказаного управління надходила заява [PERSON] від 30.06.2025 про надання відпустки, на що керівником їй було відмовлено у наданні такої. Додала, що в телефонному режимі позивачці про це повідомила, і наголосила їй, щоб вона зверталась до керівника. Після того, як позивачка була відсутня на робочому місці, комісія ВП «УЗВП» ДП «Львіввугілля» виїхала за її адресою проживання для з`ясування обставин щодо відсутності її на робочому місці. Однак, позивачка дверей не відчинила та на телефонні дзвінки не відповідала. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею Конституції громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з роз`яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Щодо тверджень позивача про поважність причин неприбуття на робоче місце, суд враховує правові висновки ВС, викладені у постанові від 22.04.2020 справа № 199/8766/18, зокрема, що «прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази». При цьому, у справі № 568/487/22 ВС виніс постанову від 16 січня 2023 року, у котрій виклав правову позицію, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності. Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті». У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із вказаних вище доказів відсутність позивача на робочому місці, з 30.06 по 10.07.2025 року визнається позивачем, а також підтверджується копіями актів про відсутність на робочому місці [PERSON] та показами допитаних в ході розгляду справи свідків, а тому згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Посилання позивачки на неправомірну відмову у наданні відпустки за її заявою від 30.06.2025, то причиною такої відмови було те, що [PERSON] не включена до затвердженого графіка відпусток на відповідний період, відтак слід зазначити, що сторонами не оспорюється, що таку відпустку позивачка просила поза графіком. В той же час, звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання незаконним наказу про застосування до неї дисциплінарного стягнення та виданого на його підставі наказу про звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин, остання посилається на поважність відсутності на робочому місці у зв`язку з тим, що в цей час перебувала у безпорадному стані, однак листок непрацездатності, на який фактично могла б посилатися позивачка, є закритим 27.06.2025. Суд звертає увагу, що наданий позивачкою висновок магнітно-резонансної томографії колінного суглоба від 01.07.2025 року має виключно інформаційно-діагностичний характер та не містить жодних відомостей про встановлення тимчасової непрацездатності. Зазначений документ не є листком непрацездатності та не підтверджує перебування позивачки в безпорадному стані. Сам по собі висновок МРТ не містить відомостей про неможливість виконання трудових обов`язків та не є належним і допустимим доказом поважності причин відсутності на роботі. Також, позивачка посилається на листок непрацездатності за період з 11.07.2025 по 01.08.2025, однак роботодавець приймаючи рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України правильно встановив період прогулу, не включивши період, коли [PERSON] перебувала на лікарняному. А відтак, позивач та її представник не довели належними, достовірним та допустимими доказами, що відсутність на роботі з 30.06.2025 по 10.07.2025 обумовлена поважними причинами. При цьому, судом також враховано, що відповідачем вживались заходи на отримання від позивачки, як порушниці трудової дисципліни пояснень щодо причини відсутності на робочому місці, зокремо здійснювався виїзд комісії за місцем проживання позивачки, телефонні дзвінки, проте відповідних пояснень роботодавцю [PERSON] не надала. Суд звертає увагу, що позивачем була надіслана на електронну пошту відповідача заява без дати її складання про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі ст. 25 Закону України «Про відпустки», з 30.06.2025 по 11.07.2025. Зі змісту якої позивачка посилається на обставини неодержання нею відповіді від відповідача станом на 11.07.2025. Відтак, суд робить висновок, що така заява була подана після 11.07.2025, а тому у відповідача не виникало обов`язку надати таку відпустку за період, який сплив. З наведених підстав відповідачем не могла бути задоволена заява позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати з 30.06.2025 по 11.07.2025, що була нею подана 14.07.2025. Що стосується заяви позивачки від 04.08.2025 про надання відпустки без збереження заробітної плати, то така роботодавцем правомірно не розглядалась до вирішення питання про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул, що передувало цьому зверненню. Відтак, суд робить висновки, що оскільки заява була подана вже після порушення трудової дисципліни, така не могла бути задоволена роботодавцем. Позивачка мала право скористатися відпусткою без збереження заробітної плати при відмові у наданні їй щорічної відпустки 30.06.2025. Судом встановлено, що роботодавцем було правомірно прийнято рішення про звільнення [PERSON] за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому вимоги позивачки про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні відпустки, зобов`язанні наданні такої відпустки, визнанні незаконним та скасування наказу про звільнення з посади є безпідставними та необгрунтованими, а відтак в задоволенні таких слід відмовити. Крім цього, оскільки позовні вимоги про поновлення [PERSON] на посаді провідного інженера відділу постачання та збуту є похідними від вимог про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку, що такі також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed