Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

І. Виклад позиції позивачки та заперечень відповідача. 1. 05.07.2024\~року [PERSON] \~(далі\~ позивачка),\~в особі\~представника, звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), з залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області в особі служби у справах дітей Маяківської сільської ради,в якому просить суд позбавити відповідача батьківський прав відносно його дитини [PERSON] , неповнолітнього, [INFO] . 2. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.09.2009 року між позивачкою з відповідачем був укладений шлюб, який, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2013 року по справі № 496/2201/13-ц, розірвано. Від вказаного шлюбу є дитина син, [PERSON] , [INFO] . Згідно заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06.11.2013 року по справі № 496/3330/13-ц, [PERSON] зобов`язаний сплачувати кошти наутримання сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 500,00 гривень щомісячно, починаючи з 09.07.2013 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . З 09.07.2013 року по 27.06.2024 року відповідач жодного разу не сплатив аліменти, та заборгованість станом на 01.07.2024 року складає 66000,00 гривень. Наголошує на тому, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, примушує його доглядати за собою оскільки є особою з інвалідністю І-ї групи та не може ходити. За вказаних обставин позивачка, в особі представника, звернулася з позовом до суду. 3. Відповідач відзив на позов до суду не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. До матеріалів позовної заяви представником позивачки було долучено клопотання про витребування висновку органу опіки та піклування. (а.с. 22-24) 5. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с. 45) 6. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. (а.с. 55) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 7. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2024 року, цивільну справу № 496/4562/24, передано на розгляд до провадження головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Портній О.П. (а.с. 26) 8. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2024 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання. Окрім цього відповідачу було надано строк для надання відзиву. (а.с. 29-30) 9. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17.06.2025 року задоволено клопотання позивачки та зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору надати суду висновок щодо доцільності/недоцільності задоволення позовних вимог. (а.с. 51-52) 10. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 19.08.2025 року підготовче провадження по справі закрите та призначено цивільну справу до розгляду по суті. (а.с. 61) 11. Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленим належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 12. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідно до ст. 128 ЦПК України шляхом направлення рекомендованих поштових відправлень з повідомленням про вручення, одне з яких було вручене 22.08.2024 року (а.с. 34), а інші повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 36, 42), а також розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Біляївського районного суду Одеської області (а.с. 54, 62, 64, 70, 73), в судове засідання не з`явився, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, а позивачка не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. 13. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). 14. Верховний Суд у своїй Постанові від 29.04.2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 15. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 16. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.03.2011 року виконавчим комітетом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, а/з № 12. (а.с. 8) 17. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21.05.2013 року по справі № 496/2201/13-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ними розірвано. Рішення набрало законної сили 31.05.2013 року. (а.с. 11) 18. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.11.2013 року по справі № 496/3330/13-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено та вирішено стягнути з останнього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 500,00 гривень щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 09.07.2013 року та до досяннення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . (а.с. 12) 19. 06.12.2013 року [PERSON] , державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 41115519 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.12.2013 року Біляївським районним судом Одеської області по справі № 496/3330/13-ц. (а.с. 13) 20. Відповідно до копії Розрахунку заборгованості по аліментах в рамках ВП № 41115519, заборгованість [PERSON] по аліментам за період з 16.07.2013 року по 01.07.2024 року складає 66000,00 гривень. (а.с. 15) 21. З копії довідки, виданої 01.07.2024 року КНП «Маяківський центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що [PERSON] сумліно виконувала свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, [PERSON] , 2011 року народження. (а.с. 14) 22. Згідно з копією педагогічної характеристики, виданої Маяківським ліцеєм Маяківської сільської ради на учня 6-В класу, [PERSON] , останній у 2023/2024 навчальному році перебував на дистанційній формі навчання. Ліцей відвідувати не виявив бажання, так як мусив доглядати батька особу з інвалідністю, який вважає, що відвідування школи не є обов`язковим для отримання освіти. У 2022-2023 рокар разом з матір`ю перебував у Німеччині, але виявив бажання повернутися в Україну. Проживає з батьком. Мати, [PERSON] , працює в Німеччині, прагне фінансово забезпечувати сина. (а.с. 16) 23. Відповідно до копії Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ, виданої 16.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю І-ї групи «А», яка встановлена безстроково. Потребує стороннього догляду. (а.с. 17) 24. Рішенням виконавчого комітету Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області № 15/26-2025 від 24.07.2025 року затверджено Висновок органу опіки та піклування Маяківської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку, виконавчий комітет вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , непонолітнього, [INFO] . (а.с. 57-58) 25. До матеріалів справи долучено заяви від імен [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де викладені обставини, у вигляді свідчення свідків (а.с. 18, 19, 20, 21), але Верховний Суд у Постанові КЦС Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 200/17947/16-ц виклав позицію, що показання свідка шляхом нотаріального засвідчення як засіб доказування в господарсько процесуальному законодавстві є допустимою дією, але надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом в цивільному процесі не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання такому свідку. В зв`язку з викладеним суд не приймає вказані вище заяви до уваги та не надає їм правову оцінку так, як вищевказані особи не були приведені до присяги та не допитані в залі суду. V. Оцінка Суду. 26. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 27. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»). 28. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 29. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 30. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 31. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. 32. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. 33. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 34. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 35. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 36. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. 37. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. 38. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29.07.2021 року у справі № 686/16892/20, від 11.09.2020 року у справі № 357/12295/18, від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17, від 06.09.2023 року у справі № 545/560/21, 06.03.2024 року у справі № 150/137/23, від 20.03.2024 року у справі № 405/5236/20). 39. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 40. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 41. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 року у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 року у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 року у справі № 552/2947/19, від 24.04.2019 року у справі № 300/908/17, від 12.09.2023 року у справі № 213/2822/21. 42. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. 43. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19). 44. Вирішуючи позовні вимоги суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувався до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, або жорстоке поводження з дитиною, веде аморальний спосіб життя, що негативно впливає на інтереси дитини. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено й судом не встановлено. 45. Колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2025 року по справі № 707/3423/23 (провадження № 61-15789св24), відхиляючи доводи заявниць зазначила, що «оскільки сімейні стосунки мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини (див. постанову Верховного Суду від 04.04.2024 року у справі № 553/449/20).» 46. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанови Верховного Суду від 23.01.2020 року в справі № 755/3644/19, від 23.06.2021 року у справі № 953/17837/19, від 30.05.2018 року у справі № 553/2563/15-ц). 47. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської орбласті від 06.11.2013 року по справі № 496/3330/13-ц, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , на підставі якого 04.12.2013 року був виданий виконавчий лист, що в свою чергу стало підставою для відкриття ВП № 41115519. Окрім того з наявої в матеріалах справи копії довідки до акта огляду МСЕК вбачається, що відповідач є особою з інвалідністю І-ї групи «А», що в свою чергу передбачає призначення пенсії відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з ст. 1. ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 та п. 7 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» закріплено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Таким чином, судом не встановлено винної поведінки батька по відношенню до дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. 48. У постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 204/1199/16-ц зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним зі способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення і свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. 49. Суд не погоджується з твердженням позивачки про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, які заключаються в піклуванні про фізичний та духовний розвиток дитини з огляду на наступне. 50. До матеріалів позовної заяви позивачкою було долучено педагогічну характеристику учня 6-В класу Маяківського ліцею [PERSON] , з якої вбачається, що останній проживає з батьком, [PERSON] , який є особою з інвалідністю, та підтверджується позивачкою, що в свою чергу, свідчить про те що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Натомість мати, [PERSON] проживає в Німеччині, що дає можливість суду дійти висновку, що відповідач з червня 2023 року був єдинним з батьків, хто піклувався про дитину на території України, з урахуванням того, що сам є особою з інвалідністю І-ї групи «А», потребує стороннього догляду, а також з урахуванням того, що на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан, який неодноразаво продовжувався, діяв на момент виникнення спірних правовідносин та діє на час розгляду справи. 51. Верховний Суд у постанові від 01.08.2024 року у справі № 761/25311/20-ц висловився про те, що позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись і бачитися з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі в її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, не відповідатиме інтересам дитини. 52. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків із виховання, а також установити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. 53. Належних та допустимих доказів винної поведінки та свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачкою не надано. Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 54. У постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 726/433/23 зазначено, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. 55. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 56. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 57. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 58. Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2024 року у справі № 317/2256/22). 59. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд виходить з того, що висновок Виконавчого комітету Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування від 24.07.2025 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складений без належного з`ясування всіх обставин, не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків щодо дитини. 60. Зазначене свідчить про те, що суд дослідив висновок Виконавчого комітету Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування та надав йому належну оцінку відповідно до статті 89 ЦПК України, у зв`язку з чим вимоги частини шостої статті 19 СК України були дотримані. 61. Щодо не врахування думки дитини, викладеної у висновці органу опіки та піклування, суд окремо зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 404/3499/17, від 29.01.2025 року у справі № 707/3423/23). 62. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. 63. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. 64. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. 65. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. 66. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. 67. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. 68 Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що позиція неповнолітнього [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав викладена виключно у висновку органу опіки та піклування, при цьому безпосередньо в судовому засіданні дитина не заслуховувалася та пояснень не надавала. 69. У контексті наведеного Верховний Суд у своїй постанові від 29.01.2025 року у справі № 707/3423/23 зазначив, що «обставинами, які мають важливе значення у формуванні ставлення неповнолітньої [PERSON] до батька та, відповідно, категоричного небажання з ним спілкуватися, стало неналежне виконання обома батьками своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Зокрема, забезпечення її розвитку у безпечному та спокійному середовищі, яке полягає не лише у забезпеченні фізичної безпеки дитини, а й у її безпечному та стабільному емоційному стані. Адже дитяча психіка сприймає події зовнішнього світу по-іншому, й дитина особливо гостро реагує на травмуючі ситуації, якими у цій справі стали особисті непорозуміння та конфлікти між [PERSON] та [PERSON], які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Наявність у дитини образи на батька та, відповідно, негативного ставлення до нього, не свідчить про те, що вона усвідомлює наслідки позбавлення його батьківських прав та свідомо бажає розірвати з ним сімейні стосунки, а тому ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення в супереч думці [PERSON] є виправданим.» 70. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 71. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). 72. Установивши відсутність свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, а також обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав стосовно сина, [PERSON] , [INFO] . 73. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 74. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 75. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 76. Виходячи із принципу дизпозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оцінюючи доводи сторони позивачки суд дійшов висновку про те, що за встановлених обставин відсутня нагальна потреба у позбавленні [PERSON] , [INFO] , батьківських прав. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 77. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed