Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася з позовом до ТОВ ФК Інвестстандарт, [PERSON] про визнання незаконними рішень про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та скасування відповідних записів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 квітня 2006 року уклала з АКБ\~РайффайзенБанк Україна уклала кредитний договір про надання кредиту у розмірі 155\~152 євро зі сплатою 6% річних строком на 366 днів. Також 30 липня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договори іпотеки між позивачем та АКБ Райффайзен Банк Аваль. Предметами договорів іпотеки стали житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1162 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0042 за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 0,1170 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0073 за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Крюківщина. 20 та 21 жовтня 2020 року позивач дізналася про зміну власника зазначених об`єктів нерухомості. Вважає такий перехід права власності незаконним, оскільки іпотекодержатель використав своє право на реалізацію іпотечного майна до спливу тридцятиденного строку на усунення порушень виконання зобов`язання. Позивач наполягає на тому, що іпотекодержатель не попередив її про реалізацію нерухомого майна. Враховуючи наведене, позивач з врахуванням заяви про зміну предмета позову просить суд: 1.визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54653869 від 20 жовтня 2020 року, приватний нотаріус Бобков О.В. про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та скасувати право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; 2.визнати право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; 3.визнати право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1170, кадастровий номер 3222484001:01:013:0073; 4.визнати право власності на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, площею 0,1162 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0042; 5.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У відзиві на позов ТОВ ФК Інвестстандарт вказує на те, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідач зауважує, що право власності на іпотечне майно здійснив на підставі іпотечного застереження, що спростовує посилання позивача про незаконність рішення про державну реєстрацію. Заперечує відповідач і проти розповсюдження на іпотечні правовідносини мораторію на стягнення майна громадян України, оскільки площа житлового будинку перевищує встановлене законом обмеження. Також відповідач зауважує, що позивач на підставі фіктивного договору дарування відчужила спірну нерухомість на користь свого сина для уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання з повернення кредитної заборгованості. У відзиві на позов [PERSON] зазначає, що заява про зміну предмета позову не відповідає вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду. Відповідач вважає, що набув у власність нерухоме майно у встановленому законом порядку, а отже відсутні підстави вважати незаконними рішення про державну реєстрацію та відбирати майно у добросовісного набувача. Заперечує відповідач також проти доводів позивача про поширення на спірне нерухоме майно мораторію, зауважуючи, що дія мораторію не розповсюджується на звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинене на підставі іпотечного застереження. У відповіді на відзив позивач зазначає, що [PERSON] , скористався правом на подання відзиву поза межами встановленого судом строку, в зв`язку з чим вважає, що відсутні підстави для прийняття відзиву до розгляду. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що відзив поданий у встановлений судом строк з врахуванням часу подання заяви про зміну предмета позову. Водночас, позивач жодним чином не спростував аргументи відповідача проти задоволення позовних вимог. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року № 1456 справу передано на повторний автоматизований розподіл та призначено суддів Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від\~20 березня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представники відповідачів подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 04 квітня 2006 року АКБ РайффайзенБанк Україна та [PERSON] уклали кредитний договір № ML-009/225/2006, за умовами якого боржник отримала кредитні кошти на суму 155 152 євро строком до 04 квітня 2026 року зі сплатою 6% річних. 04 квітня 2006 року АКБ РайффайзенБанк Україна та [PERSON] уклали договір іпотеки № PCL-009/225/2006, предметом якого став житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1162 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0042. 02 червня 2006 року АКБ РайффайзенБанк Україна та [PERSON] уклали кредитний договір № ML-009/398/2006, за умовами якого боржник отримала кредитні кошти на суму 49 720 дол. США строком до 02 червня 2026 року зі сплатою 5,5% річних. 02 червня 2006 року АКБ РайффайзенБанк Україна та [PERSON] уклали договір поруки № SR-009/398/2006, за умовами якого поручитель зобов`язувався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ML-009/398/2006. 02 червня 2006 року АКБ Райффайзенбанк Україна та [PERSON] уклали договір іпотеки № PCL-009/398/2006, предметом якого стала земельна ділянка площею 0,117 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Крюківщина. 21 червня 2006 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 28 вересня 2007 року ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали кредитний договір № ML-009/337/2007, за умовами якого боржник отримала кредитні кошти на суму 50\~750\~євро зі сплатою 6,99% річних строком до 28 вересня 2022 року. 28 вересня 2007 року ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали договір поруки № SR-009/337/2007, за умовами якого поручитель зобов`язувався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ML-009/337/2007 28 вересня 2007 року ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали договір наступної іпотеки № PCL-009/337/2007, предметом якого став житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 15 жовтня 2007 року ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали договір наступної іпотеки № PCL-009/337/2007/1, предметом якого стала земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1162 га. 15 жовтня 2007 року ЗАТ ОТП Банк та [PERSON] уклали договір наступної іпотеки № PCL-009/337/2007/2, предметом якого стала земельна ділянка за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, площею 0,1170 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0073. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року у розмірі 50 565,59 євро та за кредитним договором № МL-009/398/2006 від 02 червня 2006 року у розмірі 43 574,28 дол. США. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року у справі № 2-2948/12 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором № МL-009/225/2006 від 04 квітня 2006 року у розмірі 163 119,47 євро. Зазначене рішення змінене рішенням апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2014 року в частині пені шляхом стягнення пені у розмірі 1\~655\~061 грн. Відповідно до виконавчого напису нотаріуса від 17 липня 2013 року запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1162 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0042. 17 липня 2013 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видала інший виконавчий напис, в якому пропонувала звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За договором про відступлення прав вимоги від 07 травня 2011 року від ПАТ ОТП Банк до ТОВ ОТП Факторинг Україна перейшли права вимоги за кредитними договорами від 04 квітня 2006 року № ML-009/225/2006, від 02 червня 2006 року № ML-009/398/2006, від 28 вересня 2007 року № ML-009/337/2007, а також за договорами іпотеки від 04 квітня 2006 року №\~PCL-009/225/2006, від 02 червня 2006 року № PCL-009/398/2006, від 28 вересня 2007 року №\~PCL-009/337/2007, від 15 жовтня 2007 року, № PCL-009/337/2007, № PCL-009/337/2007/1, №\~PCL-009/337/2007/2. Згідно з умовами договору факторингу від 03 лютого 2020 року ТОВ ОТП Факторинг Україна передало право вимоги на користь ТОВ ФК Інвест Фінанс за кредитними договорами від 02 червня 2006 року № ML-009/398/2006, від 04 квітня 2006 року № ML-009/225/2006, від 28 вересня 2007 року № ML-009/337/2007. Разом з зазначеними договорами новий кредитор отримав також заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723/12, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року у справі № 2-2948/12. За змістом договору про відступлення прав вимоги від 03 лютого 2020 року ТОВ ФК Інвест Фінанс набуло право вимоги за іпотечними договорами № PCL-009/225/2006 від 04 квітня 2006 року, № PCL-009/398/2006 від 02 червня 2006 року та № PCL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року. На підставі договору факторингу від 03 лютого 2020 року ТОВ ФК Інвест Фінанс передала право вимоги ТОВ ФК Інвестстандарт за кредитними договорами від 04 квітня 2006 року № ML-009/225/2006, від 02 червня 2006 року № ML-009/398/2006, від 28 вересня 2007 року № ML-009/337/2007, а також за договорами іпотеки від 04 квітня 2006 року №\~PCL-009/225/2006, від 02 червня 2006 року № PCL-009/398/2006, від 28 вересня 2007 року №\~PCL-009/337/2007, від 15 жовтня 2007 року, № PCL-009/337/2007, № PCL-009/337/2007/1, №\~PCL-009/337/2007/2. Разом із зазначеними договорами новий кредитор отримав також заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723/12, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року у справі № 2-2948/12 На підставі окремого договору про відступлення прав вимоги від 03 лютого 2020 року ТОВ\~ФК Інвестстандарт набуло право вимоги за іпотечними договорами № PCL-009/225/2006 від 04 квітня 2006 року, № PCL-009/398/2006 від 02 червня 2006 року та № PCL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року. 09 грудня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 15 жовтня 2020 року ТОВ ФК Інвестстандарт зареєструвало право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2020 року № 228716223. Також 15 жовтня 2020 року ТОВ ФК Інвестстандарт зареєструвало право власності на земельну ділянку площею 0,117 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0073, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2020 року № 228906180. 15 жовтня 2020 року ТОВ ФК Інвестстандарт зареєструвало право власності на земельну ділянку площею 0,1162 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0042, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2020 року №\~228905743. 06 листопада 2020 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,117 га, кадастровий номер 3222484001:01:013:0073 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2020 року № 236933988. Також 06 листопада 2020 року [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2020 року № 236917224. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити\~ із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Спірні правовідносини стосуються захисту права позивача на володіння, користування та розпоряджання своїм нерухомим майном. Приписами частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» врегульовані питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент звернення з позовом). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент звернення з позовом). Умовами іпотечних договорів, а саме в статтях 6 спірних договорів іпотеки, сторони погодили іпотечне застереження, відповідно до якого передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та продати його в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц. Суд встановив, що іпотечне майно вибуло з власності позивача у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання. Отже, відповідач вчинив дії, спрямовані на набуття права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, укладеного з позивачем. Державний реєстратор у встановленому чинним законодавством порядку здійснив реєстраційну дію (виконав визначену законом технічну функцію) щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем. Державна реєстрація офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на майно Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем. Відповідач вважає такий спосіб захисту неналежним. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). У частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає\~з моменту державної реєстрації права власності\~іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. У практиці Великої Палати\~закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем,\~- це\~ офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно та водночас елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Внаслідок цього право позивача було порушено та між сторонами виник\~спір про право цивільне. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому\~позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто\~з порушенням прав позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово роз`яснювала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідно до статей 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач не заявляла вимог про витребування майна, яке було неодноразово відчужене, з володіння останнього набувача. Водночас заявлені позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки не відповідає правовій природі правовідносин та не призведе до ефективного поновлення порушеного права на нерухоме майно, відчужене іпотекодержателем на користь третьої особи. Суд в контексті принципу диспозитивності цивільного судочинства неуповноважений за власної ініціативи доповнювати позовні вимоги. Водночас суд зауважує, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за іпотекодержателем, а не за іншою особою (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №\~914/2350/18 (914/608/20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed