Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 19 січня 2024 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради, актовий запис №5. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.01.2024 року між ними зареєстровано шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають, проте відповідач відмовляється від розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя. Спільне життя з відповідачем не склалося з тих причин, що в них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. На цей час між ними припинені шлюбні відносини, вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Фактично сім`я розпалася, шлюб існує формально. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивач разом з позовною заявою подала заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у її відсутність. Відповідач подав заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, просив розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 19.01.2024 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради, актовий запис №5. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, сторони спільно не проживають та не ведуть спільне господарство, шлюб між сторонами фактично розпався, а сім`я носить формальний характер. Оскільки, відповідач визнав позов в повному обсязі та визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині розірвання шлюбу. Щодо вимоги позивача після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище « [PERSON] », суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так як, після розірвання шлюбу у позивача є право на вільний вибір прізвища, та вказане право ніким не оспорюється та не обмежується, то відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки, відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, то суд вважає, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 605,60 грн, а іншу частину судового збору у розмірі 605,60 грн, сплаченого позивачем, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ч. ч. 3, 4 ст. 56, ст. ст. 110, 112 СК України та

Outcome: partial