Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, він є спадкоємцем майна, а саме жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 26.09.2024 року він, з метою вчинення підготовчих дій щодо отримання в майбутньому компенсації за пошкоджене житло звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою № 63153170 про реєстрацію прав власності на зазначений будинок. Однак, 30.09.2024 року отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 75290937. Просив визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] , загальною площею 85,8 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами. Ухвалою суду від 10.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29.10.2025 року закрито підготовче судове засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Представник позивача подала до суду через портал «Електронний суд» заяву про розгляд справи без її участі та позивача. Заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Подав на електронну адресу суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без його участі, відзив на позов у встановлений судом строк не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмата спору у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надав до суду пояснення щодо позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст.\~191\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності представника відповідача та згідно ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕА № 215938 від 04.07.2001 року, позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] , житловою площею 43,8 кв.м., який в плані земельної ділянки позначений літ. «Г», при якому є такі надвірні будівлі та служби: літня кухня літ. «Д», два сараї літ. «Ж, З», льох літ. «Б», вбиральня літ. «К», гараж літ. «Л», огорожа - № 1, 2. Зареєстровано в реєстрі за № 1-2835 (а.с.15). Про те, матеріали справи не містять доказів про наявність чи відсутність відомостей про реєстрацію права власності на вказану квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75290937 від 30.09.2024 року, [PERSON] у здійсненні реєстрації права власності було відмовлено (а.с.13-14). Відомостей про оскарження [PERSON] рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно матеріали справи не містять. Частина четверта ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону,\~крім випадків,\~коли речові\~права на\~нерухоме майно,\~що виникли\~до 01.01.2013\~року,\~визнаються дійсними\~згідно з\~ч.\~3цієї статті, у випадках, визначених ст. 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою\~ст.\~3\~Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1.реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). На даний час КП «Куп`янське БТІ» не здійснює господарську діяльність, його будівля повністю зруйнована, база даних та архівні справи знищені внаслідок збройної агресії рф. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 41\~Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відсутність реєстрації права власності відповідно до ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18.07.2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved