Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

[PERSON] (надалі позивачка) звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власницею квартири загальною площею 33.5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 червня 1994 року, яке було видане згідно з розпорядженням від 20 червня 1994 року № 4840. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачкою Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації за № 447 від 03 жовтня 1994 року. З метою реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачка 24 березня 2025 року звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Чернівецької області з заявою № 65994595. 07 травня 2025 року позивачка отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 78760992, у зв`язку з неотриманням державним реєстратором відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року. На адвокатський запит від Сіверськодонецької районної державної адміністрації Луганської області було надано відповідь № 01.01-40/1576 від 30 травня 2025 року, в якій зазначалося, що Сіверськодонецька районна державна адміністрація - районна військова адміністрація звернулась за належністю до Сіверськодонецької міської військової адміністрації щодо розгляду запиту. Також, у зазначеній відповіді повідомлялося наступне: за відсутності відомостей про зареєстроване право власності на нерухоме майно у реєстрі, у разі втрати правовстановлюючих документів, відсутності можливості отримати дублікат втрачених чи пошкоджених документів, неможливості підтвердження інформації про реєстрацію права власності та факту видання відповідних документів на об`єкти нерухомості за запитом державного реєстратора, що тягне за собою неможливість здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на квартиру, позивачка звернулась до суду з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України. Постановленою суддею ухвалою від 19 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивачки витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії документів, доданих у копіях до позову. 08 жовтня 2025 року, на виконання ухвали суду, до суду надійшли нотаріально засвідчені копії доказів. Постановленою судом ухвалою від 13 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка не з`явилась, представник позивачки, адвокат Карпенко В. В., надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому підтримав вимоги позовної заяви. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, висновує таке. З дослідженої судом, засвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є. за № 2784, копії свідоцтва про право власності на житло, встановлено, що 22 червня 1994 року Фондом комунального майна видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві власності [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 33,5 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 586 250,0 крб. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 20 червня 1994 року № 4840. Зворотна сторона засвідченої нотаріусом копії свідоцтва містить: штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] з підписом посадової особи, про що здійснено запис у реєстрову книгу за № 447 03 жовтня 1994 року /а.с.29/. З засвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є. за № 2785, копії технічного паспорта квартири [ADDRESS] , складеного у 1994 році, вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 33,5 кв. м, житлова 17,4 кв. м), відомостей про власника [PERSON] . Технічний паспорт містить печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб /а.с.30-31/. З відмітки у копії паспорта громадянки України позивачки, серія [NUMBER] вбачається, що з 21 березня 1974 року місце проживання позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.12/. З копії довідки від 11 квітня 2022 року № 7726-5001435558 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце проживання/перебування позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.10/. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Якименко Т. В., Чернівецької міської ради, Чернівецької області від 07 травня 2025 року № 78760992 позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій з реєстрації права власності. Підставою рішення державного реєстратора зазначено неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів з паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року /а.с.13/. Також з листа від 28 травня 2025 року № 1648ВА Сєвєродонецької МВА Сєвєродонецького району Луганської області встановлено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається можливим /а.с.8/. 19 січня 2024 року розпорядженням міського голови Сєвєродонецької міської ради № 47ВА вулицю Маяковського у місті Сєвєродонецьк перейменовано на [PERSON] . Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачці майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. У позивачки наявні документи, що засвідчують її право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстроване згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачки права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачку можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є окупованою. Сіверськодонецька міська територіальна громада зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25 квітня 2022 року № 75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія російською федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд позбавлені можливості. Позивачкою право власності набуте у 1994 році. Наданий позивачкою доказ у виді свідоцтва про право власності на житло посвідчений органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1994 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Реєстрація місця проживання у спірній квартирі позивачки підтверджує її доводи про набуття права власності на спірну квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачки, отримання інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачки на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивачка не може розпоряджатися своїм майном через невизнання державою її права власності, що, в свою чергу, порушує таке її право. На підставі викладеного та

Outcome: approved