Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Олинець Алла Миколаївна, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання договору недійсним. 14.05.2025 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником відповідача адвокатом Лук`янчук В.С. подано відзив на позовну заяву. в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач 1 [PERSON] та представник позивачів адвокат Петриченко О.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визнати недійсним попередній договір від 30.08.2022 року укладений між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1602, посилаючись на факт відсутності передання коштів за даним договором та порушення прав неповнолітньої особи, яка зареєстрована за об`єктом нерухомості, який є предметом укладеного попереднього договору. Крім того, наголошує, що [PERSON] не мав права на укладення оспорюваного договору, оскільки об`єкт продажу є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача - адвокат Лук`янчук В.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнає з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вказала, що попередній договір від 30.08.2022 року укладений між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з іншої сторони відповідає нормам чинного закону, умови попереднього договору [PERSON] виконано, зокрема передано кошти для [PERSON] та [PERSON] в розмірі 814\~000,00 грн., вказані обставини встановлено судовим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.04.2023 року по справі № 569/13964/22. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа 1 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду неповідомив. Заяви чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа 2 [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду неповідомив. Заяви чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа 3 - Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду неповідомив. Заяви чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи 4 - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області Подкаура О.М. в судовому засіданні вказала на те, що жодним чином права неповнолітньої особи [PERSON] , [INFO] , яка в момент укладення попереднього договору була зареєстрована у житловому будинку у [ADDRESS] не порушуються, оскільки оспорюваний договір не є основним договором продажу майна, а є попереднім. Крім того, представником служби у справах дітей перед укладенням оспорюваного договору досліджувалось вказане нерухоме майно і воно є непридатним для проживання неповнолітньої особи, оскільки частково є зруйнованим і фактично неповнолітня особа [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Заслухавши думку сторін по справі, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини`від 23\~лютого 2006\~року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Судом встановлено, що 30 серпня 2022 року між позивачами [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М та зареєстрований в реєстрі за № 1602. За умовами вказаного Попереднього договору [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зобов`язуються у майбутньому, в строк до дванадцятого вересня дві тисячі двадцять другого року, укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки та розташованої на ній частині житлового будинку у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2 Попереднього договору визначено елементи основного договору, зокрема: 2.1. Продавці [PERSON] , [PERSON] , Покупець [PERSON] . 2.2. Об`єкт №1 земельна ділянка площею 0,0455 га, кадастровий номер 5610100000:01:070:0379, категорія земель-землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення 1,8 за адресою : [ADDRESS] ; Об`єкт № 2 755/1000 часток житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] . 2.3. Загальна ціна продажу 1 023 000 (один мільйон двадцять три тисячі) гривень 00 коп. Пункт 2.4 в забезпечення виконання зобов`язання по укладенню основного договору покупець передає, а Продавці приймають аванс в сумі 814 000 (вісімсот чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп. У випадку, якщо Продавці необґрунтовано ухиляються від укладення основного договору, вони повинні повернути Покупцю подвійну суму авансу, вказану в п. 2.4. даного договору, а також компенсувати Покупцю збитки в розмірі у п. 2.4 даного договору. Так, як встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.04.2023 року по справі №569/13964/22 [PERSON] звернувся до суду про стягнення коштів з [PERSON] та [PERSON] за невиконання попереднього договору від 30.08.2022 року зареєстрованого в реєстрі № 1602. Оскільки продавці [PERSON] та [PERSON] отримавши аванс не виконали своїх зобов`язань передбачених укладеним Попереднім договором, а саме не укладено основного договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, зокрема земельної ділянки площею 0,0155 га, кадастровий номер 5610100000:01:070:0379 та 755/1000 частки житлового будинку з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] звернувся з позовом про стягнення коштів переданих за попереднім договором. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.04.2023 року по справі № 569/13964/22 позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення задоволено. Зокрема, стягнуто на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНКОПП [NUMBER] ) солідарно з боржників [PERSON] ( [ADDRESS] , РНКОПП [NUMBER] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] , РНКОПП [NUMBER] ) грошові кошти в розмірі 2 442 000,00 грн. (два мільйони чотириста сорок дві тисячі гривень 00 копійок), яке набрало законної сили 22.05.2023 року. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який є одним із підписантів оспорюваного договору. Стосовно позиції позивачів, щодо відсутності факту передання коштів [PERSON] для [PERSON] та [PERSON] коштів передбачених оспорюваним договором, суд вважає вказати наступне. Судовим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.04.2023 року по справі № 569/13964/22 вже встановлено обставини стосовно факту передання коштів по оспорюваному попередньому договору від 30.08.2022 року, який зареєстрованому в реєстрі за № 1602, в межах даної судової справи судом стягнуто отримані кошти на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON] , а відтак такі обставини не потребують доказування. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, як вказують позивачі, будинок та земельні ділянки по [ADDRESS] придбані в період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , тому вказують на презумпцію спільності права подружжя на майно яке нібито є спільною власністю подружжя, а відтак була необхідність письмової згоди одного з подружжя для укладення спірного попереднього договору, а саме згоди [PERSON] . Однак, такі доводи суд не приймає до увагу, оскільки судом встановлено, що об`єкт нерухомості, який є предметом укладеного попереднього договору, а саме: будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] набув у власність вказаний обєкт на підставі договору дарування від 26.02.1999 року, а тому є його особистою власністю відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України. Тобто, під час укладення попереднього договору між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] судом встановлено наступне. По-перше,\~що померлий [PERSON] був власником 51/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.02.1999 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2042922 від 20.11.2003 року. По-друге, позивач [PERSON] є власником 245/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. По-третє, позивач [PERSON] та померлий батько позивача [PERSON] є власниками земельної ділянки площею 0,0455 га, кадастровий номер 5610100000:01:070:0379 за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 210330 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0000771672022 від 12.08.2022 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). До майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності відноситься:майно, придбане за час шлюбу (за винятком речей індивідуального користування);прибутки отримані кожним із подружжя (заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи);речі придбані одним із подружжя для професійних занять (музичні інструменти, лікарське устаткування, оргтехніка тощо). Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відтак суд наголошує, що оскільки [PERSON] набув свою частку будинку шляхом отримання в дарунок по договору дарування, а відтак таке майно не є спільною сумісною власність подружжя, а є саме особистою власністю [PERSON] , тому будь-яка згода одного з подружжя не є обов`язкова. Судом встановлено, що під час укладення попереднього договору підготовлені всі документи для продажу та укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема в матеріалах справи містяться копії наступних документів: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2042922, договір ААР № 599101, виписка з матеріалів інвентаризаційної справи № 1781 від 02.08.2022 року, індикатор ХГИПФП 853452 висновок про вартість майна, висновок про оціночну вартість земельної ділянки проведеної 11.08.2022 року, заява № 1598 [PERSON] , звіт про оцінку майна від 11.08.2022 року по земельній ділянці, звіт про оцінку майна від 11.08.2022 року по житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до\~ст. 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до\~ст. 571 ЦК України\~якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2\~ст. 626 ЦК України\~договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Відповідно до ч. 3\~ст. 626 ЦК України\~договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Відповідно до пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина друга статті 638 Цивільного кодексу України). Таким чином, підпис є невід?ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію, однак в поданому позові позивачами не спростовується підписання даного договору, а відтак якщо позивач [PERSON] та [PERSON] підписували даний договір це вказує на їхнє вільне волевиявлення стосовно умов даного договору, даний факт позивачі у своєму позові не спростовують. Велика Палата Верховного Суду вказала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц у справі № 128/1911/20-ц від 26.04.2022 року сформульовано висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі "DeGeouffredelaPradelle v. France" від 16 грудня 1992 року, заява N 12964/87). У § 36 рішення у справі "Bellet v. France" від 04 грудня 1995 року, заява N 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Аналогічна позиція також зазначена у висновку Великої Палати Верховного Суду, на якому побудоване обґрунтування, яким саме є ефективний спосіб захисту порушеного права в разі, коли договір не підписаний стороною, а саме висновок, сформульований у пункті 7.26 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19): "…у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення", - має універсальний характер, відповідно, такий висновок підлягає застосуванню у випадку оспорювання договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню, договорів, які підлягають державній реєстрації, договорів щодо прав, які підлягають державній реєстрації (наприклад, договір оренди земельної ділянки). Як встановлено судом, позивачами обрано неефективний спосіб захисту, оскільки враховуючи доводи позивачів, зокрема щодо нібито відсутності їх волевиявлення для укладення даних договорів, а також вказуючи, що дані договори ними не підписувались та не скріплювалась печаткою. Фактично стверджуючи, що оскаржувані договори не містять істотних підстав, що вказує саме на неукладеність вказаних договорів, а ніяк щодо підстав для визнання їх недійсними, а відтак є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами, а тому у позовній заяві [PERSON] та [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed