Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

07.11.2025 року представник позивачів [PERSON] , яка підтвердила свої повноваження електронним ордером серії ВН №1605533 від 05 листопада 2025 року (а.с.46), звернулася до суду в інтересах позивачів з позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати за позивачами право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] в наступних частках: - за позивачем [PERSON] на 1/5 частину як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та на 1/5 частину як за членом колгоспного двору; - за позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за кожною по 1/5 частини як за членами колгоспного двору. Вимоги мотивовані тим, що вищезазначений будинок відносився до колгоспного двору, до складу якого входили [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожний придбав право власності на житловий будинок по 1/5 частині, вони володіли цім будинком, але не оформили право власності. [INFO] помер [PERSON] та після його смерті спадщину прийняла дружина [PERSON] фактом спільного проживання з померлим на момент смерті та частково оформила спадщину. Спадкоємець [PERSON] звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини, але нотаріус, виявивши відсутність правовстановлюючих документів на будинок, розташований за вище вказаною адресою, відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Для реєстрації права власності на свої частки у будинку позивачі звернулися до державного реєстратора, але їм також було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок. За захистом своїх невизнаних прав, позивачі змушені звернутися до суду з цією позовною заявою. Ухвалою судді від 17.11.2025 року було відкрито загальне позовне провадження та витребувано інформацію щодо заведеної спадкової справи відносно [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.58). Витребувана судом інформація надійшла до суду 11.12.2025 року (а.с.62-90). Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокат Сахарова Н.М. в позовній заяві просила розглянути справу у відсутності позивачів (а.с.3 на звороті). Представники відповідача - Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області сільський голова Арабаджи М.С. надав 02.12.2025 року через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, заперечень щодо заявлених позовних вимог не надав (а.с.61). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до типу колгоспного двору (колгоспників) та до його складу входили члени цього двору: [PERSON] , [INFO] , та позивачі по справі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі ст.123 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла станом на 14 квітня 1991 року, кожен член колгоспного двору придбав право власності на майно цього колгоспного двору в рівних частках, тобто по 1/5 частки будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами. Це підтверджується довідкою №08-09/243, яка видана 20.06.2025 року секретарем виконавчого комітету Кубейської сільської ради Бальжик Т. (а.с.27). Так, зміна прізвищ позивачів підтверджується наступними доказами: - свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , що видане 11 грудня 1999 року Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та після його реєстрації дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.28); - свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , що видане 17 жовтня 2008 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та після його реєстрації дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.29); - копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , що видане 26 лютого 1994 року Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та після його реєстрації дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », яка міститься в матеріалах спадкової справи (а.с.75), на даний момент шлюб розірвано на підставі рішення суду від 15.01.2020 року по справі №497/1718/19 (а.с.30-31);. Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст. 120,123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах, по 1/5 кожний. Відповідно до абз.2 п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність в 1996 році, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. У сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних будинків) станом на 1991 рік здійснювалось шляхом внесення відповідного запису у погосподарській книзі сільської ради та відкриття особового рахунку на ім`я власника. Згідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року зі змінами та доповненнями, державна реєстрація прав є обов`язковою. В ч.4 ст. 3 цього ж Закону визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Як вбачається з абз. 3 частини 3 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею свідоцтва про право власності на об`єкти ( індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалась державна реєстрація прав власності для осіб, за якими закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради ( у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Але рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Нікіта І.В. №80628440, №80627756, від 01.09.2025 року, №80588381 від 28.08.2025 року, №80593482 від 29.08.2025 року позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на відповідні частки у вищевказаному житловому будинку у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності (а.с.51,52,53,54). Тобто позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] доведена вимога, щодо визнання за ними права власності по 1/5 частки за кожною у вище вказаному житловому будинку, як за членом колгоспного двору. Щодо права власності в порядку спадкування. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.02.2014 року, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] , помер [INFO] (а.с.19). Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті майно, в тому числі на 1/5 частину у вищевказаному житловому будинку. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину фактом постійного (спільного) проживання з померлим на момент смерті, що відповідає вимогам ст. 1268 ЦК України, є його дружина [PERSON] , та підтверджується наступними доказами: - свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 17 червня 1975 року Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області на підставі актового запису №32 від 17.06.1975 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] одружилися та прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с.22); - довідкою про склад сім`ї №08-09/244, яка видана 20.06.2025 року секретарем виконавчого комітету Кубейської сільської ради Бальжик Т., відповідно до якої на момент смерті [PERSON] до складу його сім`ї (зареєстрованими за однією адресою) входили дружина [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.21); - матеріалами спадкової справи №86/2014 щодо майна [PERSON] , заведеною 21.07.2014 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. (а.с.63-90), відповідно до яких 21.07.2014 року до нотаріуса з особистою заявою звернулася спадкоємиця [PERSON] , яка прийняла спадщину та просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.64), інша спадкоємиця, зареєстрована з померлим за однією адресою [PERSON] особистою заявою №218 від 31.07.2014 року відмовилась від прийняття спадщини за законом (а.с.70). Інші спадкоємці за законом першої черги, дочки померлого - [PERSON] і [PERSON] , також надали 31.07.2014 року особисті заяви №219, №220 про відмову від спадщини після смерті батька (а.с.71, 72). На деяке майно спадкоємцем [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.87 на звороті), але доказів оформлення права на спадщину за законом на житловий будинок матеріали спадкової справи не містять. Тобто після смерті [PERSON] спадщину прийняла позивач по справі [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. вих. №390/02.31 від 01.07.2025 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті чоловіка [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджував би належність цих часток в житловому будинку спадкодавцям (а.с.50). Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1270, ч.3 ст. 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Досліджені матеріали справи, відповідають встановленим нормам законодавства, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved