Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

В червні 2025 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 13 лютого 2020 року між ним та відповідачкою Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №197. Від шлюбу спільних дітей не мають. Спільне життя з відповідачкою не склалося; між ними почали виникати сімейні негаразди, які переростали у сварки; вони мають різні характери та погляди на життя; з 2021 року між ними припинені шлюбні відносини, з цього ж часу не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет. Позивач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав заяву про розгляд справи за його відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідачка в судове засідання не з`явилася; про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку; причину неявки суду не сповістила; письмовий відзив на позов не надіслала, як і не направила свого представника для прийняття участі у розгляді справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки, отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2020 року. Від шлюбу спільних дітей не мають. Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які негативно впливають, як на позивача так і на відповідачку. Сторони не ведуть спільного господарства; шлюб носить формальний характер; примирення між сторонами неможливе. Так, згідно ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам і стало неможливим, а тому, їх шлюб, відповідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, розривається. На підставі викладеного та

Outcome: approved