Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

12.08.2025 року позивачка звернулася до суду із первинним позовом, в якому просила здійснити поділ спільної квартири [ADDRESS] , яка знаходиться у спільній частковій власності сторін, виділивши на підставі проведеної нею експертизи у її власність та власність відповідача відповідні приміщення зі сплатою відповідачу грошової компенсації, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що поділ майна є технічно можливим, подальше спільне користування майном є неможливим та позивачка бажає здійснити поділ майна, здійснивши відповідні переобладнання у квартирі з метою отримання кожним із співвласників окремого приміщення для відповідного користування. Ухвалою судді від 09.09.2025 року провадження за первинним позовом було відкрито у загальному позовному провадженні, призначено підготовче провадження, наданий відповідачу час для подання відзиву та зустрічної позовної заяви, інші питання, визначені процесуальним законом, залишені відкритими до підготовчого провадження (а.с.74). 30.09.2025 року в межах визначеного судом строку для подання відзиву та зустрічної позовної заяви з боку відповідача надійшов відзив, в якому він проти задоволення первинного позову заперечував, вважаючи, що поділ майна за пропозицією позивачки не може бути здійснений та запропонувавши власний порядок поділу спільної часткової власності на підставі власно проведеної експертизи щодо порядку поділу спільного майна сторін у справі (а.с.80-87). Також 30.09.2025 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву про поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності, в якому просив суд здійснити поділ спірної квартири відповідно до власного погляду на такий поділ на підставі проведеного дослідження вже з виплатою позивачці компенсації за результатами поділу спільного майна співвласників (а.с.98-103). Ухвалою суду від 06.10.2025 року судом було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву разом із первинним позовом у порядку ст.193 ЦПК України, прийнято відзив відповідача на первинну позовну заяву та надано відповідачці за зустрічним позовом час для подання відзиву та запропоновано відповідачу за первинним позовом підтвердити раніше поданий відзив або подати нову редакцію відзиву на первинну позовну заяву, підготовче провадження відкладено (а.с.96-97). 23.10.2025 року до суду надійшов надісланий 21.10.2025 року засобами поштового зв`язку відповідачкою за зустрічним позовом відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона проти задоволення зустрічного позову заперечувала з мотивів безпідставності вимог [PERSON] (а.с.135-139). Ухвалою суду від 27.10.2025 року підготовче провадження у справі було відкладено, з прийняттям відзивів за первинним та зустрічним позовом та з наданням сторонам за обома позовами часу для подання інших заяв по суті позову у порядку п.12 ч.2 ст.197 ЦПК України (а.с.144). 04.11.2025 року відповідач за первинним позовом надав суду документ під назвою «нова редакція відзиву на первинну позовну заяву», в якому проти первинного позову заперечував та просив задовольнити його зустрічний позов з деталізацією своєї позиції у справі (а.с.155-160). Ухвалою суду від 17.11.2025 року за результатами клопотання представниці відповідача за зустрічним позовом після дослідження матеріалів справи, визнано ухвалу від 27.10.2025 року про відкладення підготовчого провадження в частині подання відповіді на відзив та заперечення за зустрічною позовною заявою такою, що втратила чинність, надано стороні відповідача за зустрічним позовом в межах строку, проти якого не заперечувала сторона відповідача за зустрічним позовом, строк для подання відзиву на зустрічну позовну заяву (подання нової редакції відзиву або підтримання раніше поданого відзиву), а за первинним позовом судом не було прийнято новий відзив відповідача [PERSON] , а залучено поданий ним документ як письмові пояснення у порядку ст.43 ЦПК України, у зв`язку з чим строк для подання усіх заяв по суті первинного позову був вичерпаний, підготовче провадження в об`єднаній справі відкладено (а.с.162-163). Ухвалою суду від 01.12.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті на підставі наданих суду доказів з боку обох сторін (а.с.173-174). У судовому засіданні 11.12.2025 року було заслухано позицію [PERSON] , [PERSON] та представниці [PERSON] адвоката Лєдєньової С.М. та оголошено перерву для підготовки сторін до судових дебатів (а.с.184-185). Перед судовим засіданням 17.12.2025 року до суду надійшла промова представниці позивачки за первинним позовом адвоката Лєдєньової С.М., яка не змогла прибути у судове засідання (а.с.194-201) та заява позивача за зустрічним позовом [PERSON] про дійсний номер квартири, де він зареєстрований, з витягом з реєстру територіальної громади м. Златопіль Лозівського району Харківської області (а.с.202-203). До початку судових дебатів суд повідомив [PERSON] , що підстав для зміни його місця реєстрації та відповідно адреси для кореспонденції (кв.106 замість кв. [ADDRESS] ) суд не вбачає, оскільки наданий ним витяг з реєстру територіальної громади датований 06.03.2025 року (а.с.203), а отримана судом відповідь на запит у порядку ч.6 ст.187 ЦПК України при відкритті провадження датована 08.09.2025 року (а.с.73) і саме її суд сприймає як дійсну інформацію про місце проживання відповідача за первинним позовом. У судових дебатах позивачка за первинним позовом [PERSON] підтримала заявлені нею вимоги та просила їх задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала у повному обсязі. Відповідач за первинним позовом [PERSON] проти первинного позову заперечував у повному обсязі та просив задовольнити поданим ним зустрічний позов у повному обсязі. Також у судовому засіданні 17.12.2025 року складом суду було проголошено промову представниці позивачки за первинним позовом адвоката Лєдєньової С.М. Вислухавши сторони, суд встановлює, що відсутні підстави для задоволення як первинного, так і зустрічного позову, виходячи з наступного. Сторонам на праві спільної часткової власності по 1/2 належить квартира [ADDRESS] разом із надвірними будівлями: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», літній душ літ. «Г», погріб літ. «Д», убиральня літ. «У» та огорожа літ. «N», що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416606679 від 06.03.2025 року (а.с.18). Фактично у квартирі мешкає тільки відповідач [PERSON] , а позивачка є зареєстрованою за місцем проживання у вказаній квартирі. Для даної справи в частині предмету спору не має значення як сторони набули право власності на вказану квартиру та яким чином вони стали власниками саме по 1/2 частини у ній, оскільки предметом спору є можливість поділу квартири в натурі безвідносно підстав набуття права власності, яке сторонами не ставиться під сумнів. Також не має значення для предмета спору факт притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за спричинення позивачці за первинним позовом середньої тяжкості тілесного ушкодження, оскільки встановлені відповідним вироком обставини не мають значення для предмету спору в даній справі. В той же час суд встановлює вкрай неприязні стосунки, які склалися між сторонами, що впливає на те, що вони, на думку суду, не можуть самостійно вирішити питання як поділу квартири, так і можливості її реалізації з метою отримання грошової компенсації за належні їм частки. Під час судового розгляду сторони посилалися на взаємовиключні обставини щодо поділу майна добровільно, а тому в цій частині суд у порядку ч.4 та ч.5 ст.82 ЦПК України використовує встановлені обставини у рішенні Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07.10.2024 року у справі №632/1213/24 (а.с.40-42), а саме що відповідач за первинним позовом [PERSON] чинив позивачці перешкоди у користуванні вказано. квартирою, тобто перешкоджав спільному користуванню квартирою за домовленістю сторін. Щодо первинного позову, то в його основу щодо порядку поділу майна було покладено висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 27.05.2025 року №01/05/2025/ТІ, складений [PERSON] як уповноваженим експертом в будівельній галузі, який передбачав можливість поділу квартири з відповідними переплануваннями та виділення сторонам по одній надвірній будівлі (гараж літ. «Б» та сарай літ. «В») (а.с.31-33) без деталізації щодо інших надвірних будівель, які за прохальною частиною позову повинні залишитися у спільній частковій власності сторін. Суд зазначає, що прийняти вказаний висновок не може, оскільки він побудований на «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18.06.2007 року, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства розвитку громад, територій і інфраструктури №939 від 12.10.2023 року. Тобто наданий суду висновок грунтується на нормативному акті, який був не дійсним на час його використання. Крім цього, лише частковий поділ майна із залишення частини надвірних будівель у спільній власності суперечить вимогам ч.2 ст.367 Цивільного кодексу України, за яким неможливо провести поділ майна частково, оскільки при поділі право спільної часткової власності припиняється повністю (з цього правила не може бути винятків) та власники стають 100% власниками виділених ним приміщень, що, у свою чергу, є підставою для реєстрації вказаної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інших доказів для поділу спільного майна між сторонами сторона позивача за первинним позовом не надала, а тому через недостатність доказів у суду відсутні підстави для задоволення її позовних вимог. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Щодо зустрічного позову та його прохальної частини, побудованої на висновку щодо технічного можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 29.09.2025 року №02/09/2025/ТІ, складеного [PERSON] як уповноваженим експертом в будівельній галузі, який передбачав можливість поділу квартири з відповідними переплануваннями та виділення сторонам по одній надвірній будівлі (гараж літ. «Б» та сарай літ. «В») (а.с.110-111) без деталізації щодо інших надвірних будівель, які за прохальною частиною залишаються у спільній частковій власності сторін. Окрім обставин, встановлених відносно висновку, на якій посилалася позивачка за первинним позовом, які є ідентичними до висновку позивача за зустрічним, суд в цій частині погоджується з тим, що вказаний спеціаліст, не мала права без погодження із відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] взагалі його складати, вже склавши висновок від 27.05.2025 року, що прямо передбачено абз. 2 п.п.9) п.4 розділу ІІІ «Етичні правила професійної поведінки оцінювача» Кодексу професійної етики оцінювача, затвердженого наказом фондом Державного майна України №627 від 28.04.2025 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.2025 року за №867/44273. Тобто вказаний висновок, окрім його не відповідності підставам для його складання, є й недопустимим доказом в даній справі, оскільки порушує принцип об`єктивності та неупередженості отриманих доказів, які надаються до суду стороною. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони під час судового розгляду ані самостійно, ані шляхом заявлення відповідних клопотань на адресу суду експертизу можливості поділу вищевказаної квартири не заявляли, вважаючи достатнім доказом наданий кожною із сторін висновок спеціаліста в частині проведення поділу квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності сторін. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог обох сторін з відповідних підстав, судові витрати у справі у порядку п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України слід залишити за позивачами за первинним і зустрічним позовом у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed