Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі ТОВ "Юніт Капітал") звернулося до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом в електронній формі до відповідачки [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов`язань за договором кредитної лінії № 00-10031015 від 23.10.2024, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Макс Кредит" (далі - ТОВ "Макс Кредит") та [PERSON] на суму 6000,00 грн, внаслідок чого утворилася загальна заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 15050,40 грн з яких: 7200,00 грн сума заборгованості по тілу кредиту, 4850,00 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 3000,00 грн заборгованість по штрафним санкціям (пеня, штрафи). Позивач просить стягнути всього 12050,40 грн, а не 15050,40 грн. Позивач набув право грошової вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу із ТОВ "Макс Кредит" від 16.04.2025. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору 2422,40 грн та 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 10.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами; повідомлено відповідача, що позивач надіслав йому 18.10.2025 засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" цінним листом з описом вкладення № 0505383143262 копію позовної заяви з додатками, які й розглядаються судом у цій справі; запропоновано відповідачеві, зокрема, у 15-денний строк скласти і подати відзив на позов; витребувано у АТ КБ "ПриватБанк" докази щодо отримання відповідачем коштів за кредитним договором. Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 7). Представник позивача у додаткових поясненнях від 04.12.2025 вказав, що через систему "Електронний суд" отримав копію відповіді АТ КБ "ПриватБанк" з якої вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку не емітовано карту № [NUMBER] , у зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Також повідомлено про неможливість надати відомості щодо особи на ім`я якої було емітовано цю платіжну картку, оскільки недостатньо інформації для пошуку та запропоновано надати повний номер картки. Позивач вважає доведеним, що між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-10031015 від 23.10.2024, а відповідач є позичальником за цим договором. У матеріалах справи міститься копія електронної заявки на отримання кредитних коштів, у якій відповідачем зазначено свої персональні дані (прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані - номер, дата видачі та орган, що видав паспорт) та банківський картковий рахунок, на який відповідач висловив бажання отримати кредитні кошти. Факт укладення договору підтверджується також електронним підписанням до горову шляхом застосування одноразового ідентифікатора (sms-/push-коду), що за загальними правовими засадами електронного документообігу прирівнююється до волевиявлення строни на укладення правочину. Навіть за умови, якщо платіжна картка формально не належить відповідачу, це не спростовує факт укладення кредитного договору та не звільняє його від його обов`язків, оскільки з наведених матеріалів вбачається: а) саме відповідач уповноважив або вказав у заявці конкретний картковий рахунок як рахунок отримання коштів; б) первинний кредитор перерахував кошти відповідно до волевиявлення, вираженого у заявці; в) відповідач не звертався до кредитодавця з належним і своєчасним запереченням про незарахування коштів чи вимогою про повернення/встановлення факту ненадходження коштів; г) відповідач не наддав у матеріалах справи жодних належних та допустимих доказів того, що він кредиту не брав, або що підписання договору вимагало інших формальностей, ніж ті, що були дотримані. З огляду на зазначене, добровільне вказання відповідачем картки для отримання коштів, а також фактичні дії щодо користування кредитом (сплата відсотків, пролонгація), підтверджують його волевиявлення та підтверджують укладення кредитного договору. Відсутність належних доказів шахрайства або втручання третіх осіб у волевиявлення відповідача робить його заперечення безпідставними. Отже, у сукупності наведених правових та фактичних обставин твердження відповідача про нібито "неналежність" картки не має самостійного значення для заперечення факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Відповідач фактично підтвердив укладення договору своїми діями, а відсутність своєчасних і належних доказів з його боку виключає можливість задоволення заперечень щодо відсутності кредитного правочину. Саме тому слід вважати, що саме відповідач створив заявку на кредит та підписав кредитний договір № 00-10031015 від 23.10.2024 одноразовим ідентифікатором, який направлено відповідачу 90797 23.10.2024 о 12:21:26 год. на номер мобільного телефону вказаного у заявці на отримання грошових коштів - [NUMBER] і який введено відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 23.10.2024 о 12:21:38. Вчинення відповідачем вказаних вище дій і зміна даних в системі Товариства є проставленням електронного підпису в Електронному договорі одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ "Про електронну комерцію". Отже, позивачем надано беззаперечні докази того, що відповідачка підписала Договір електронним одноразовим підписом. Посилаючись на вищевикладені факти, враховуючи повну цивільну дієздатність відповідача, відповідність кредитного договору законодавчим актам та відсутність жодних підтверджень доводам відповідача, позиція останнього щодо недоведеності укладення кредитного договору є неаргументованою та невмотивованою, а лише є намаганням ввести суд в оману та небажання сплачувати заборгованість (а.с. 78-84). Відповідач 11.11.2025 отримала в свій електронний кабінет копію ухвали суду і інформацію суду про розгляд справи (а.с. 64, 65, 67,73, 74). Станом на дату ухвалення рішення суд не отримував від відповідача відзив на позов або будь-яких інших документів у справі. Вивчивши письмову заяву позивача по суті справи (позовну заяву), письмове пояснення представника позивача, надані судові дані і докази, суд встановив таке. 23.10.2024 між кредитодавцем ТОВ "Макс Кредит" та позичальником [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 00-10031015. Сума кредиту 6000,00 грн (п. 1.2). Тип кредиту кредитна лінія (безвідклична). Цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту): на споживчі потреби. Строк дії кредитної лінії (строк кредитування) 360 календарних днів. Дата остаточного повернення кредиту 18.10.2025, згідно умов п. 3.5 Договору (п. 1.3). Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в Періодичну дату оплати процентів, а саме: 17.11.2024 на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії (п. 1.4). Тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка складає 0,94% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.5, п.п.1.5.1). Кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 20 % від суми Кредиту, що складає 1200,00 грн, яку позичальник зобов`язаний сплатити на умовах, визначених п. 3.5 цього Договору. Денна процента ставка дорівнює 1 % та розраховується в процентах з використанням такої форумилиДПС=(ЗВСК/ЗРК)/Tх100%=(21504,00/6000,00)/360х100%. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладення договору становить 2141,72% (п. 1.8). Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою на дату укладення договору становить 27504,00 грн (п. 1.9). Дата надання/видачі кредиту 23.10.2024. Сума кредиту перераховується кредитодавцем в сумі 6000,00 грн на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . У разі невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити неустойку у вигляді штрафу в такому порядку: на другий день у розмірі 300,00 грн; на п`ятий день у розмірі 600,00 грн; на десятий день у розмірі 900,00 грн; на двадцять перший день у розмірі 600,00 грн; на сороковий день у розмірі 600,00 грн (п. 6.4). У випадку встановлення законодавством України обмежень (заборон/мораторіїв) на нарахування штрафних санкцій - штраф потягом періоду дії такого обмеження (заборони/мораторію) не нараховується та позичальником не сплачується. Нарахування штрафних санкцій відновлюється після скасування відповідних законодавчих обмежань (заборон/мораторіїв) (п.п. 6.4.1). Кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення визначені у графіку платежів (п. 7.21), що є додатком №1 до цього договору (а.с. 24-28). Договір кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту підписані електронним підписом [PERSON] з одноразовим ідентифікатором 90797, відправлено 23.10.2024 12:21:26, введено 23.10.2024 12:21:38, який відправлено на номер телефону [NUMBER] (а.с. 24-28, 16, 17-18). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Вказаний висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021, справа № 524/5556/19, провадження № 61-16243св20. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Згідно інформаційної довідки ТОВ "Макс Кредит" 23.10.2024 було перераховано на картку № [NUMBER] грошові кошти у сумі 6000,00 грн (а.с. 14). АТ КБ "ПриватБанк" листом від 23.11.2025 повідомив, що на ім`я [PERSON] в Банку не емітовано картку № [NUMBER] . В зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Надати від осоті щодо особи, на ім`я якої було емітовано платіжну картку № [NUMBER] не вбачається можливим, оскільки недостатньо інформації для пошуку (а.с. 76-77). Відтак суд робить висновок про належне укладення відповідачем [PERSON] Договору кредитної лінії № 00-10031015 від 23.10.2024 із ТОВ "Макс Кредит", а також отримання [PERSON] 6000,00 грн кредитних коштів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК). Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.ч. 1, 2 ст. 10561 ЦК). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 526 ЦК). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. (ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК). Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК). 16.04.2025 між ТОВ "Юніт Капітал" та ТОВ "Макс Кредит" було укладено Договір факторингу № 16042025-МК/ЮнітКапітал відповідно до умов якого ТОВ "Макс Кредит" передало ТОВ "Юніт Капітал" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Юніт Капітал" прийняло належні ТОВ "Макс Кредит" права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників цим договором факторингу (а.с. 45-48, 49, 50-51). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК). Отже позивач набув право грошової вимоги за договором кредитної лінії № 00-10031015 від 23.10.2024 на підставі договору факторингу № 16042025-МК/ЮнітКапітал від 16.04.2025, укладеного між у ТОВ "Юніт Капітал" та ТОВ "Макс Кредит". Заборгованість [PERSON] за договором кредитної лінії № 00-10031015 від 23.10.2024 не погашена і згідно розрахунку ТОВ "Макс Кредит" за період 23.10.2024 - 16.01.2025 (85 днів) складає всього 12050,40 грн. Ця сума включає нарахування за кредитом 6000,00 грн, комісію 1200,00 грн, проценти 4850,40 грн (а.с. 39, 40). Така сама сума 12050,40 грн визначена як ціна позову. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не надано до суду доказів щодо неправильності або необґрунтованості складеного позивачем чи первинним кредитором розрахунку, однак це не знімає з суду обов`язку пересвідчитись у їх вірності. Щодо процентів за користування кредитом Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 8 Закону України "Про споживе кредитування" "Реальна річна процентна ставка, денна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача" 1. Реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. 2. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. 3. Обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або інших платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка та денна процентна ставка обчислюються на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. 4. Денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. 5. Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 3 ст. 6 ЦК). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК). Відтак вказані положення Закону України "Про споживе кредитування" щодо максимального розміру денної процентної ставки підлягають застосуванню до відповідної істотної умови кредитного договору № 00-10031015 від 23.10.2024. Суд нагадує, що договірна денна процентна ставка за кредитним договором складає 0,94 %. Відтак, оскільки комісія за видачу кредиту входить до складу загальних витрат споживача за кредитом, а загальна вартість витрат за кредитом визначена законом не більше 1 % на день і вже включає в себе комісії згідно вказаної формули закону, то задоволенню підлягають лише позовні вимоги про стягнення тіла кредиту і визначених обмежень процентів за 85 днів строку користування кредитом за ставкою 1 % на день, а всього 11100,00 грн ((6000,00 + 6000,00 * 1 % * 85) ? (6000,00 + 1200,00 + 4850,40)), а не вказані позивачем 12050,40 грн. Щодо судових витрат Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК). Відтак суд покладає на відповідача 2231,35 грн витрат зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (2422,40 ? 12050,40 11100,00) (а.с. 60). Позивач надав докази понесення 7000,00 витрат на професійну правничу допомогу, що надана адвокатським бюро "Соломко та партнери", зокрема: договір про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025, додаткову угоду № 25770871622 від 11.09.2025, акт прийому-передачі наданих послуг на суму 7000,00 грн (а.с. 35, 36, 37-38, 39, 42, 43). Відповідно до ст. 15 ЦПК учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК). За змістом ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Водночас вказані положення ст. 137 ЦПК не відхиляють можливість і не знімають із суду обов`язок застосувати принципи пропорційності, розумності та співмірності під час вирішення відповідних питань. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 8, 9 ст. 141 ЦПК інші судові витрати (окрім судового збору), пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Додаткова Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, зазначила, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їхрозміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. За змістом ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК в узагальненому вигляді випливає, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у рішенні від 23.01.2014 у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (§ 268). Крім цього, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У рішенні від 28.11.2002 ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved