Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Представник позивача Грицай В.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в якому просить стягнути з неї на користь позивача заборгованість у розмірі 965,58 грн., яка складається з 1 282,53 грн. за житлово-комунальні послуги за період з липня 2019 року до квітня 2021 року, інфляційні втрати у розмірі 245,44 грн., 3% річних у розмірі 59,30 грн., а також судові витрати по справі в склад яких входить 968,96 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивували тим, що Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 КП «Екосервіс» Калуської міської ради визнано банкрутом. Відповідно до протоколу електронного аукціону № BRD001-UA-20241028-00226 від 07.11.2024 переможцем аукціону є ФОП [PERSON] . 14.11.2024 на підставі вказаного протоколу аукціону між КП «Екосервіс» Калуської міської ради та ФОП [PERSON] укладено акт про придбання майна на аукціоні. Згідно Додатку № 1 до вказаного Акту зазначено перелік фізичних осіб, які мають заборгованість перед КП «Екосервіс» Калуської міської ради. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Придбавши майно КП «Екосервіс» Калуської міської ради позивач отримав право вимоги, яке раніше належало КП «Екосервіс» Калуської міської ради, що надає статус правонаступника, тобто є новим кредитором до [PERSON] , яка є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавалися КП «Екосервіс» Калуської міської ради, правонаступником якого є ФОП [PERSON] . Відповідно до Акту звірки розрахунків за особовим рахунком № [NUMBER] за період з липня 2019 року до квітня 2021 року (включно) заборгованість з надання послуг з управління побутовими відходами [PERSON] становить 965,58 грн. Оскільки відповідач не погасила дану заборгованість перед позивачем, як правонаступником КП «Екосервіс» Калуської міської ради, позивач має право вимагати відшкодування інфляційних витрат розмір яких склав 245,44 грн. та нарахування 3% річних на суму заборгованості, яка склала 59,30 грн. Відповідач добровільно вказану заборгованість не погашає, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути в примусовому порядку вказану вище заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.10.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. 28.10.2025 року представник позивача фізичної особи-підприємця [PERSON] , адвокат Грицай В.А. подала до суду клопотання про долучення доказів, а саме акт № 94 від 28.10.2025 року здачі-приймання до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025 р. та просить стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 256,50 грн. 03.11.2025 року [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позову та вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. На обґрунтування своєї позиції відповідачка зазначає, що між нею та КП «Екосервіс» відсутні будь-які договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з поводження з побутовими відходами. Вона не укладала договору, не відкривала особового рахунку, не замовляла та не споживала відповідних послуг, а відтак не набувала статусу споживача у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідачка вказує, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт надання їй послуг та виникнення заборгованості, зокрема актів виконаних робіт, рахунків, оборотно-сальдових відомостей, а також доказів проведення претензійної роботи. Наявні в матеріалах справи розрахунки, акти звірки та витяги, на її думку, не є належними та допустимими доказами, оскільки не підтверджені первинними документами бухгалтерського обліку та містять відомості про договір і особовий рахунок, до яких відповідачка не має відношення. Крім того, відповідачка зазначає, що розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних здійснено з порушенням, без правової підстави та з арифметичними неточностями, оскільки позивач не довів наявності простроченого грошового зобов`язання, а сама заборгованість, за твердженням позивача, сформувалася лише наприкінці спірного періоду. Відповідачка також звертає увагу на те, що позивач не є надавачем житлово-комунальних послуг та не довів свого правонаступництва щодо КП «Екосервіс». У зв`язку з цим, на її думку, позивач не мав права змінювати обсяг або зміст первісного зобов`язання, зокрема шляхом нарахування інфляційних втрат та процентів, які не були належним чином зафіксовані первісним кредитором. Окремо відповідачка зазначає на недоліки поданої позовної заяви, зокрема відсутність підпису, неналежне засвідчення копій документів та розбіжності в адресних даних, що, на її переконання, унеможливлює використання таких матеріалів як належних доказів у справі. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідачка вважає їх неспівмірними характеру та складності справи, яка, на її думку, є типовою та малозначною, а також такими, що не підтверджені належними доказами фактичного обсягу наданих послуг. З огляду на викладене, відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також відмовити у стягненні з неї витрат на професійну правничу допомогу. 10.11.2025 року представник позивача фізичної особи-підприємця [PERSON] , адвокат Грицай В.А. подала до суду відповідь на відзив, у якій вважає, що доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а отже не спростовують заявлених позивачем вимог. Матеріалами справи підтверджується факт надання Комунальним підприємством «Екосервіс» послуг з управління побутовими відходами за адресою, що належить відповідачу на праві власності, а також факт виникнення та існування заборгованості за відповідний період. Відкриття особового рахунку, нарахування плати відповідно до затверджених тарифів, а також здійснення відповідачем часткових оплат свідчать про наявність фактичних договірних відносин та вчинення конклюдентних дій, що підтверджують прийняття послуг. Посилання відповідача на відсутність укладеного письмового договору, непроживання у квартирі чи невикористання послуг не звільняють його від обов`язку оплати фактично наданих житлово-комунальних послуг, що прямо передбачено нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного кодексу України та усталеною судовою практикою Верховного Суду. При цьому відповідач не надав доказів звернення до виконавця послуг із заявами про припинення надання послуг, проведення перерахунків або оформлення актів-претензій у встановленому законом порядку. Набуття позивачем права вимоги за договором відступлення відповідає вимогам статей 512514 ЦК України, а тому до позивача перейшли всі права первісного кредитора, у тому числі право на стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Нарахування зазначених сум здійснено з дотриманням вимог статті 625 ЦК України та з урахуванням обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 206 у відповідних редакціях. Крім того, строк позовної давності у даній справі не пропущений, оскільки його перебіг був продовжений на період дії карантину та зупинений на час дії воєнного стану відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Окремо зазначила, що відзив відповідача поданий з порушенням установленого судом процесуального строку без наведення поважних причин його пропуску, у зв`язку з чим відповідно до статей 126 та 178 ЦПК України такий відзив підлягає залишенню без розгляду, а його доводи не можуть бути враховані судом при вирішенні справи. З огляду на викладене, представник позивача вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню у повному обсязі. 25.11.2025 року [PERSON] подала до суду клопотання, в якому заперечує проти позову та клопотання позивача про долучення доказів у частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 3 256,50 грн. Вона вважає, що подані позивачем документи не підтверджують фактичного надання правничих послуг та не відображають реальний обсяг виконаних робіт. Загальна сума позову становить 1282,53 грн., що робить заявлені витрати на адвоката непропорційними та завищеними. Акт надання правничих послуг має формальний характер, не містить конкретного опису виконаних дій і не може розглядатися як первинний доказ надання послуг. Відповідачка вказує на можливе фальшування документів, оскільки зазначені обсяги робіт та час їх виконання не відповідають дійсності та свідчать про попередню домовленість між позивачем і його представником. Подання позивачем необґрунтованих клопотань та документів є зловживанням процесуальними правами і створює підстави для затягування розгляду справи та необґрунтованого збільшення витрат. Виходячи з цього, відповідачка вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, які позивач намагається стягнути, не відповідає принципам співмірності та добросовісності і підлягає зменшенню до «0,00 грн.», а клопотання позивача не може бути задоволене. Водночас дії позивача та його представника щодо подання сумнівних документів мають ознаки порушення законодавства та зловживання процесуальними правами, що може мати наслідки у вигляді реагування відповідних органів. Також, 25.11.2025 року [PERSON] подала до суду заперечення, в якому вважає, що наведені позивачем аргументи та документи не підтверджують фактичного надання послуг і не засвідчують її обов`язку щодо сплати заявленої суми. Відповідачка звертає увагу на відсутність доказів звернення комунального підприємства «Екосервіс» щодо укладення договору або повідомлення про надання послуг. Вона наголошує, що не користувалася зазначеними послугами, не була повідомлена про їх надання та не вела жодної комунікації з підприємством щодо укладення договору чи прийняття оферти. Відповідачка зазначає, що позивач не надав доказів фактичного користування послугами, посилаючись лише на нормативно-правові акти та формальні документи, які не підтверджують її обов`язок сплати. Вона ставить під сумнів правомірність нарахувань та застосування інфляційних витрат і трьох відсотків річних, оскільки вони не обґрунтовані та не розраховані відповідно до обсягу наданих послуг. Відповідачка також підкреслює, що терміни позовної давності щодо заборгованості сплинули, а посилання позивача на карантин чи військовий стан не є підставою для їх продовження. Вона зазначає, що органи та рішення, на які посилається позивач, не є належними та допустимими доказами, оскільки не мають відповідних повноважень і не підтверджують факту надання послуг. Відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувати правило естопеля щодо відсутності правових підстав для стягнення заборгованості, а також зменшити або відхилити вимоги позивача про судові витрати на правничу допомогу адвоката до «0,00 грн», посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів понесених витрат і на їх невідповідність складності справи та обсягу робіт. Вона наголошує на можливому зловживанні процесуальними правами з боку позивача та його представника і на недотриманні ними професійних обов`язків при підготовці документів, що містять суттєві недоліки та не підтверджують заявлених вимог. Представник позивача до судового засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачка також не з`явилася на судове засідання, проте подала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг індивідуальний або колективний споживач. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком); комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами). Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Аналогічний обов`язок споживача закріплено в ст. 68 Житлового кодексу України, згідно з якою зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно з положенням ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник або наймач житлового приміщення та повнолітні члени його сім`ї, що мешкають разом з ним, зобов`язані своєчасно та у повному обсязі вносити оплату за надані житлово-комунальні послуги згідно з ст. 66-68 Житлового кодексу України. Статтями 64, 156 Житлового кодексу України, передбачено, що повнолітні члени сім`ї несуть з наймачем (власником) солідарну відповідальність Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526, 610 ЦК України,Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожен власник квартири (нежитлового приміщення) в будівлі несе обов`язок з утримання власного майна, приміщень загального користування та прибудинкової території. Витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна. Відсутність договору між позивачем та відповідачем щодо утримання житлового будинку і прибудинкової території не є підставою для звільнення відповідача від сплати відповідних внесків на утримання будинку та прибудинкової території тощо за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будівлі. В судовому засіданні встановлено, що Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року у справі № 909/510/23 Комунальне підприємство «Екосервіс» Калуської міської ради визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. 07.11.2024р. відбувся електронний аукціон № BRD001-UA-20241028-00226 з продажу майна банкрута по лоту № 15, а саме: права вимоги за дебіторською заборгованістю Комунального підприємства «Екосервіс» Калуської міської ради станом на 01 липня 2024 року Відповідно до протоколу електронного аукціону № BRD001-UA-20241028-00226 від 07.11.2024 р. переможцем аукціону є ФОП [PERSON] . Згідно з протоколом про проведення аукціону № BRD001-UA-20241028-00226 від 07.11.2024 р.: - ціна, сплачена переможцем за лот (що становить залишок гарантійного внеску за вирахуванням винагороди оператора) 91 006,27 грн. без ПДВ (дев`яносто одна тисяча шість гривень 27 копійок без ПДВ); - сума, яка підлягає поверненню переможцю електронного аукціону, у разі, коли сума гарантійного внеску, сплаченого таким переможцем аукціону більша за суму ціни продажу лота та винагороди оператора: 14 958,92 грн. Повідомлення про повний розрахунок №14/11-01 від 14.11.2024 р. за майно, придбане на електронному аукціоні № BRD001-UA-20241028-00226 підтверджує здійснення оплати в повному обсязі. Таким чином, фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідно до вимог ст. 85 КУзПБ, в повному обсязі сплачено запропоновану ціну під час проведення аукціону з продажу майна банкрута Комунального підприємства «Екосервіс» Калуської міської ради. Частиною 1 ст. 87 КУзПБ визначено, що придбане на аукціоні майно, майнове право передається, а право вимоги відступається покупцю після повної сплати запропонованої ним ціни. Про передачу майна складається акт про придбання майна на аукціоні. 14.11.2024 р. на підставі протоколу про проведення аукціону № BRD001-UA-20241028 - 00226 від 07.11.2024 р., між КП «Екосервіс» та ФОП [PERSON] укладено акт про придбання майна на аукціоні, згідно з яким КП «Екосервіс» передає, а ФОП [PERSON] приймає у власність майно банкрута згідно лота № 15. Дебіторська заборгованість на загальну суму 1 834 341,21 грн., за даними бухгалтерського обліку КП «Екосервіс» станом на 01 липня 2024 року, утворилась внаслідок не проведення оплати фізичними особами послуг наданих КП «Екосервіс» з поводження з побутовими відходами Дебіторська заборгованість, за даними бухгалтерського обліку КП «Екосервіс» станом на 14 листопада 2024 року складає 1 799 759,15 грн. В додатку № 1 до даного Акту про придбання майна на аукціоні, який є його чинною складовою, зазначено перелік фізичних осіб, які мають заборгованість перед КП «Екосервіс» станом на 14 листопада 2024 року, та заборгованість яких на загальну суму 1 799 759,15 грн. передається покупцю. Відповідно до електронної системи закупівель Prozorro щодо аукціону BRD001-UA20241028-00226 за посиланням: https://prozorro.sale/auction/BRD001-UA-20241028- 00226/, можна переглянути інформацію лоту, зокрема публічні документи, до яких входить загальний перелік фізичних осіб, заборгованість яких перед КП «ЕКОСЕРВІС» станом на 14 листопада 2024 року за надані послуги з поводження з побутовими відходами (право вимоги заборгованості) передано переможцю аукціону № BRD001-UA-20241028-00226 ФОП [PERSON] , що зберігається файлом - Характеристика склад майна по лоту № 15.xls. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Придбавши це майно на аукціоні, ФОП [PERSON] отримав право вимоги, яке раніше належало КП «ЕКОСЕРВІС», що надає статус правонаступника, згідно з приписів ЦК України. Таким чином, ФОП [PERSON] є новим кредитором до фізичних осіб боржників за надані послуги з поводження з побутовими відходами згідно з Додатком № 1 до Акту про придбання майна на аукціоні від 14.11.2024 року, зокрема до боржників за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . За адресою: [ADDRESS] , обліковується заборгованість у розмірі 965,58 грн., що підтверджується копією витягу з Додатка № 1 до Акту про придбання майна на аукціоні від 14.11.2024 року. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 444422905 від 21.09.2025р.) за адресою: [ADDRESS] , власником є [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до акта звірки розрахунків за особовим рахунком № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , проживає 3 особи, абонентом є [PERSON] . Акт звірки розрахунків за особовим рахунком № [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , підтверджує, що за період з липня 2019 року до квітня 2021 року (включно) розмір наданих послуг з управління побутовими відходами Відповідачу становить на суму 965,58 грн. Таким чином, з огляду на приписи статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг. Щодо стягнення з відповідачки інфляційних витрат та 3% річних, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказані норми права визначають такі ознаки відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Позивачем не надано доказів того, що набуте ним право вимоги заборгованості відповідачів включає в себе нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Зокрема, акт про придбання майна на аукціоні не передбачає, що позивач набув право вимоги, окрім суми боргу, на такі нарахування. Отже, суд приходить до висновку, що позивач набув права на нарахування 3% річних та інфляційних з моменту набуття права вимоги на дебіторську заборгованість КП «Екосервіс», тобто з 14.11.2024. Таким чином, згідно проведеного судом перерахунку, розмір нарахованих за період з 14.11.2024 до 29.09.2025 (дата подачі позову до суду) 3% річних складає 25,39 грн., а інфляційних втрат 95,55 грн. Будь-яких клопотань в частині застосування до позовних вимог строків позовної давності зі сторони відповідачів до суду не надходило. Таким чином, вимоги позивача слід задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача 1 086,52 грн., яка складається з 965,58 грн. за житлово-комунальні послуги за період з липня 2019 року до квітня 2021 року, інфляційні втрати у розмірі 95,55 грн., 3% річних у розмірі 25,39 грн. В задоволенні решти позову слід відмовити за безпідставністю. Посилання відповідачки на відсутність між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг суд вважає необґрунтованими. Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та правових висновків Верховного Суду, відсутність укладеного у письмовій формі договору не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично отримані житлово-комунальні послуги. З матеріалів справи вбачається, що за адресою проживання відповідачки був відкритий особовий рахунок, здійснювалися регулярні нарахування за послуги з поводження з побутовими відходами, що свідчить про існування фактичних договірних відносин та користування відповідачами відповідними послугами. Доводи відповідачки щодо ненадання або неякісного надання послуг суд також оцінює критично. Наявні в матеріалах справи докази, у тому числі акт звірки розрахунків, підтверджують факт організації та надання послуг з вивезення побутових відходів. При цьому відповідачкою не надано належних та допустимих доказів звернення до виконавця послуг із претензіями щодо їх якості чи обсягу у спірний період. Посилання відповідачки на неповідомлення про заміну кредитора суд визнає такими, що не впливають на обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до статей 516, 517 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника, а неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку виконання грошового зобов`язання та не є підставою для відмови у позові новому кредитору. Докази переходу права вимоги до позивача наявні у матеріалах справи та були досліджені судом. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, з 02.04.2020 визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності продовжений. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану`від 15.03.2022 № 2120-IX в редакції Закону України «Про внесення мін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини`від 08.11.2023 № 3450-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Оскільки на момент звернення до суду з даним позовом строк позовної давності було продовжено на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд вважає, що доводи представника відповідача про те, що позивачем заявлено вимоги з пропуском строку позовної давності, є помилковими, а тому судом до уваги не приймаються. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 968,96 грн. Сума майнової вимоги була визначена позивачем в розмірі 1 282,53 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 1 086,52 грн. А тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 820,90 грн. (968,96 грн. х 1 086,52 грн. / 1 282,53 грн.) сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також представник позивача просить стягнути судові витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 256,50 грн. Вирішуючи дане клопотання по суті зазначає наступне. Так, положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані: договір про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025р.; додаток № 1 від 14.07.2025 р. до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025 р.; додаток № 2 від 14.07.2025р. до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 р., що укладений між позивачем та Адвокатським бюро «Юлії Біжко»; акт № 178 від 18.11.2025 р. здачі - приймання до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025р. При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved