Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив: - стягнути з відповідача 1/2 вартості автомобіля BMW X5, 2008 року випуску, VIN № [NUMBER] , у розмірі 247 367 грн; - стягнути з відповідача 1/4 вартості квартири [ADDRESS] , у розмірі 842 078 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21.05.2005 між сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2019 у справі № 753/3019/2019. За твердженням позивача, під час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність автомобіль BMW X5, 2008 року випуску, VIN № [NUMBER] , а також 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позивач зазначив, що 06.11.2018 відповідач продав зазначений автомобіль без її згоди та не в інтересах сім`ї, про що вона дізналася з відповіді ГСЦ МВС на адвокатський запит від 20.08.2024. Позивач наголосила, що з червня 2018 року сторони фактично припинили подружні відносини, спільного господарства не вели, а коштів від відчуження автомобіля позивач не отримувала. На думку позивача, майно, набуте під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому вона має право на 1/2 вартості автомобіля та 1/4 вартості квартири. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.11.2024 від відповідача надійшов відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації 1/2 вартості транспортного засобу автомобіля марки BMW X5, 2008 року випуску, VIN № [NUMBER] у розмірі 247 367 грн. Вимоги позивача в частині компенсації вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS] якої була придбана відповідачем у його матері [PERSON] в період шлюбу з позивачкою, у розмірі 842 078 грн відповідачем визнаються. Відповідач зазначив, що спільне володіння та користування зазначеною квартирою є неможливим, з оціночною вартістю квартири у розмірі 3 368 313,53 грн, наданою позивачем, згоден, а також згоден із запропонованим позивачем способом поділу 1/2 квартири шляхом виплати відповідачем на користь позивача компенсації вартості 1/2 квартири у розмірі 842 078 грн. Вимога позивача щодо компенсації вартості відчуженого автомобіля марки BMW X5, 2008 року випуску, відповідачем не визнається, оскільки він був набутий у власність відповідача 21.05.2013 та відчужений 06.11.2018 в період перебування позивача та відповідача у шлюбі. Відчуження автомобіля було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, положеннями якої встановлено необхідність наявності нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя для укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Відповідна заява-згода була надана позивачем 25.05.2016 письмово та засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В., зареєстрована в реєстрі за № 1150. Зазначена заява-згода на момент відчуження автомобіля була та залишається дійсною, чинною та невідкликаною позивачем. Крім того, відповідачем було повідомлено позивача про намір відчужити автомобіль до фактичного відчуження засобами телефонного зв`язку. Кошти, отримані від відчуження автомобіля, були спрямовані на фінансову підтримку та забезпечення спільного сина позивача та відповідача [PERSON] . Таким чином, твердження позивача в позовній заяві, що транспортний засіб був відчужений без її згоди, без її відома та не в інтересах сім`ї, не відповідають дійсності. 14 листопада 2024 року [PERSON] (далі - відповідач) звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати право спільної сумісної власності подружжя на об`єкти нерухомого майна (три гаражі), а також змінити договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між [PERSON] та [PERSON] (далі - позивач) та стягнути 248 706 грн - компенсацію вартості автомобіля. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що позивач не повідомила про наявність у неї майна, яке було придбано нею під час шлюбу з відповідачем, а саме нерухомого майна: - триповерхового гаража, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв.м, площею 2-го поверху 62,9 кв.м, площею 3-го поверху 62,9 кв.м, з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2398045980000; - триповерхового гаража, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв.м, площею 2-го поверху 62,9 кв.м, площею 3-го поверху 62,9 кв.м, з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2398015680000; - триповерхового гаража, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв.м, площею 2-го поверху 62,9 кв.м, площею 3-го поверху 62,9 кв.м, з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2397987880000. Право власності позивача на три гаражі було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 25.06.2021, тобто вже після розірвання шлюбу з відповідачем. Підставою для державної реєстрації стали довідки ОК «Ветеранів» № 45-06/1, № 44-06/1, № 43-06/1 від 09.06.2021 щодо триповерхових гаражів площею по 188,7 кв.м кожен (блок «А», гаражі [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , м. Київ, вул. Козелецька, 2а). З цих довідок вбачається, що гр. [PERSON] є членом ОК «Ветеранів» з 27.09.2007 (у період шлюбу з відповідачем), за нею закріплені зазначені три гаражі та всі пайові і поточні внески сплачені в повному обсязі. Це підтверджує безперервне членство позивача в кооперативі з 27.09.2007 і належну сплату пайових та членських внесків. Хоча державна реєстрація права власності позивача на гаражі відбулася 25.06.2021, фактичне набуття права (через членство в кооперативі та сплату пайових внесків) сталося під час шлюбу. З огляду на те, що спільне володіння й користування гаражами сторонами є неможливим, просив здійснити поділ шляхом виплати позивачем відповідачу грошової компенсації за 1/2 частки у вартості кожного гаража з одночасним припиненням спільної власності на них. За звітами ТОВ «Консалтинг - Експерт І» (сертифікат № 510/2023 від 04.09.2023) оціночна вартість кожного гаража станом на 06.11.2024 становить 2 268 426 грн, загальна вартість трьох гаражів - 6 805 278 грн. Половина вартості кожного гаража складає 1 134 213 грн. Відповідно, загальна сума компенсації, що підлягає сплаті позивачем відповідачу, за його твердженням, становить 3 402 639 грн. У 2024 році в межах позасудового врегулювання поділу майна сторони домовилися, що відповідач передасть позивачеві право власності на автомобіль MAZDA 3, 2007 р.в., чорного кольору, VIN [NUMBER] , зареєстрований на відповідача. Оскільки відповідач перебував за кордоном, передача була здійснена через електронний сервіс «Дія» шляхом укладення електронного договору купівлі-продажу № 3245/2024/4436522 від 11.04.2024. Обрали форму договору у вигляді купівлі-продажу, оскільки сервіс не дозволяв оформити договір дарування. Через обов`язкову умову зазначення ціни сторони погодили символічну суму 5 000 грн. Усі витрати, пов`язані з укладенням та реєстрацією договору, сплатив відповідач. За звітом про оцінку ТОВ «Консалтинг - Експерт І» (сертифікат № 510/2023) ринкова вартість автомобіля станом на 06.11.2024 становить 248 706 грн. На момент подання зустрічного позову позивач не виконав зобов`язання з оплати за договором купівлі-продажу. З урахуванням цього та у зв`язку з поданням позивачем позову про поділ майна відповідач вважає обґрунтованою зміну умов договору купівлі-продажу № 3245/2024/4436522 в частині ціни - з 5 000 грн до ринкової вартості 248 706 грн. Подальше виконання договору на первісних умовах, за твердженням відповідача, істотно порушує баланс майнових інтересів сторін: замість ринкової вартості 248 706 грн відповідач фактично не отримав жодної оплати, тоді як позивач набув можливість вільно розпоряджатися автомобілем. За таких обставин відповідач просить змінити договір купівлі-продажу автомобіля № 3245/2024/4436522 у частині визначення ціни, встановивши її в сумі 248 706 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та вирішено об`єднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у межах цивільної справи № 756/13325/24, провадження № 2/756/5599/24. 17.12.2024 до Оболонського районного суду м. Києва від позивача надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Щодо нерухомого майна, а саме гаражів в обслуговуючому кооперативі «Ветеранів», позивач зазначила, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності позивача на зазначені гаражі було зареєстровано 25.06.2021, тобто після розірвання шлюбу із відповідачем. Позивач зазначила, що членські внески у період з 21.05.2005 по 13.05.2019 [PERSON] до кооперативу не сплачувалися. Відтак на думку позивача, майно не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Щодо зміни умов договору купівлі-продажу та стягнення вартості автомобіля позивач зазначає, що відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4436522 від 11.04.2024, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Враховуючи те, що умовами договору передбачено передачу транспортного засобу тільки після здійснення повної оплати вартості майна, такий договір слід вважати виконаним у повному обсязі, а посилання у зустрічному позові на те, що у сторін існували будь-які домовленості щодо поділу майна колишнього подружжя, не підтверджується жодним доказом. Договір купівлі-продажу за своєю правовою природою не є договором, яким можна поділити або виділити майно із спільної сумісної власності. 20.12.2024 до Оболонського районного суду м. Києва від відповідача надійшла відповідь на відзив за зустрічною позовною заявою, в якій відповідач зазначив, що довідка ОК «Ветеранів» вих. № 44-12/9 від 13.12.2024, надана на адвокатський запит позивача вих. № 1-09/12/24 від 09.1.2024 не є доказом того, що пайові внески до ОК «Ветеранів» здійснювалися після розірвання шлюбу за рахунок власних коштів [PERSON] . Відсутність доказів з боку сторони позивача щодо здійснення пайових внесків до ОК «Ветеранів» після розірвання шлюбу та до державної реєстрації права власності [PERSON] на гаражі, тобто з 12.04.2019 по 25.06.2021, а також інформація про доходи, що містяться в наданій копії довідки Пенсійного фонду України ОК-7 щодо [PERSON] від 16.12.2024 за період 2019-2021 років свідчить, що [PERSON] не здійснювала та не могла здійснити за рахунок власних доходів оплату повної вартості трьох гаражів, що сукупно дорівнює сумі 6 805 278 грн. За твердженням відповідача, укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4436522 від 11.04.2024 сторонами спору на умовах передачі автомобілю не за ринковою його вартістю фактично підтверджує вчинення сторонами спору дій на виконання досягнутої домовленості про поділ майна спільного подружнього майна. Стороною позивача доказів оплати, а отже фактичного виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4436522 від 11.04.2024 не надано. 23 січня 2025 року до суду надійшла заява позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову, у який він просив вжити заходи забезпечення позову, а саме заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна: - триповерхового гаражу, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62.9 кв.м, площею 2-го поверху 62.9 кв.м, площею 3-го поверху 62.9 кв.м з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2398045980000; - триповерхового гаражу, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62.9 кв.м, площею 2-го поверху 62.9 кв.м, площею 3-го поверху 62.9 кв.м з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2398015680000; - триповерхового гаражу, загальною площею 188,7 кв.м, блоку «А», площею 1-го поверху 62.9 кв.м, площею 2-го поверху 62.9 кв.м, площею 3-го поверху 62.9 кв.м з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з адресою місцезнаходження: [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 239798788000. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року заяву було задоволено, вирішено заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій посадовим особам Міністерства юстиції України, його територіальних органів щодо вказаного нерухомого майна. 13.03.2025 до Оболонського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона просила збільшити позовні вимог та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/4 частину вартості квартири [ADDRESS] , в розмірі 865 000 грн (з урахуванням звіту про оцінку), в іншому позовні вимоги залишити без змін. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву та просила її задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. У задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити, оскільки право власності на три гаражі було набуто 25.06.2021, тобто через 2 роки після розірвання шлюбу (12.04.2019), позивачем не сплачувалися вступні, поточні та пайові внески під час перебування у шлюбі, сторона відповідача доказів такої сплати не надала, не надала доказів існування спірного майна в період перебування сторін у шлюбі, його будівництва, доказів спільного використання спірного майна відповідачем, доказів будь-якої участі у кооперативі. Сам по собі факт вступу до кооперативу не підтверджує право власності на майно; якщо пайові внески не вносилися - немає участі в набутті майна. Представник відповідача первісний позов визнала частково, з мотивів наведених у відзиві. Зустрічну позовну просила задовольнити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21.05.2005 між [PERSON] та [PERSON] 21.05.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва було зареєстровано шлюб, актовий запис № 551. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2019 у справі № 753/3019/19 шлюб між сторонами розірвано. Під час проживання в зареєстрованому шлюбі сторони на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2007 набули спільну сумісну власність на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-12130 від 18.11.2024 та наданих документів, витребуваними ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: - 1/2 частина - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.12.2000; - 1/2 частина - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.04.2007. Відповідно до звіту № 27-01-25 Про незалежну оцінку нерухомого майна квартири, загальною площею 69,22 кв.м, житловою площею 41,40 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки складає 3 462 000 грн. Як зазначено позивачем у позовній заяві сторони під час зареєстрованого шлюбу набули автомобіль BMW X5, 2008 року випуску, VIN № [NUMBER] . 06.11.2018 зазначений автомобіль перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу № 0546/2018/1177822 від 06.11.2018, що вбачається з відповіді ГСЦ МВС. За твердженням позивача зазначений транспортний засіб був відчужений без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, однак як вбачається із нотаріально засвіченої заяви-згоди від 25 травня 2016 року, наявної в матеріалах справи, [PERSON] під час шлюбу дала свою згоду [PERSON] на набуття та відчуження будь-якого нерухомого або рухомого майна. За твердженням відповідача під час зареєстрованого шлюбу сторони набули автомобіль Mazda, 2007 року випуску, VIN № [NUMBER] , що підтверджується відповіддю ГСЦ МВС № 31/2339А3-24995-2024 від 23.08.2024. 11.04.2024 між сторонами за допомогою електронного сервісу «Дія» було укладено електронний договір купівлі-продажу № 3245/2024/4436522. Відповідно до вказаного договору [PERSON] на умовах договору зобов`язується передати у власність [PERSON] транспортний засіб Mazda, 2007 року випуску, VIN № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Згідно з п. 3 вказаного договору ціна транспортного засобу складає 5 000 грн. Відповідно до п. 9.1 договору договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 25.06.2021, після розірвання шлюбу між сторонами, було зареєстровано право власності на гаражі: -триповерховий гараж загальною площею 188,7 кв. м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв. м, площею 2-го поверху 62,9 кв. м, площею 3-го поверху 62,9 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - триповерховий гараж загальною площею 188,7 кв. м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв. м, площею 2-го поверху 62,9 кв. м, площею 3-го поверху 62,9 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - триповерховий гараж загальною площею 188,7 кв. м, блоку «А», площею 1-го поверху 62,9 кв. м, площею 2-го поверху 62,9 кв. м, площею 3-го поверху 62,9 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності на гаражі стали довідки від 09 червня 2021 року, видані головою ОК «Ветеранів», про те, що пайові та поточні внески [PERSON] сплатила у повному обсязі. Відповідно до відповіді № 44-12/9 від 13.12.2024 на адвокатський запит членські внески у період з 21.05.2005 по13.05.2019 [PERSON] до кооперативу не сплачувались. Згідно з листом № 17-05/1 від 30.04.2025, отриманим судом на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року, [PERSON] пайові внески не сплачувалися, [PERSON] стала членом кооперативу шляхом переуступки майнових прав [PERSON] . Свідок [PERSON] , який обіймає посаду в.о. голови ОК «Ветеранів» з 2011 року, повідомив, що [PERSON] є членом кооперативу з 2007 року, зазначив, що вступний внесок нею був сплачений. Вказав, що набуття права на гаражі набувається після сплати пайового внеску та укладення відповідного договору. Дозвіл на будівництво гаражів було отримано у 2008 році у зв`язку з цим вона не могла набути права власності на гаражі раніше. У 2021 році інший член кооперативу [PERSON] відступив [PERSON] право на внесення пайового внеску. Після чого вона внесла його та згодом отримала право на конкретні гаражі. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За нормами ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд встановив, що у період шлюбу сторонами було набуто 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Вартість вказаної квартири відповідно до звіту про оцінку складає 3 462 000 грн. Отже, на вказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, та воно підлягає поділу. Вказані обставини не спростовував відповідач, який визнав позовні вимоги в цій частині, погодився із запропонованим позивачем способом поділу та не спростовував розміру компенсації як способу поділу майна. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення виплати частини вартості квартири підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/4 вартості квартири в розмірі 865 000 грн, в межах заявлених позовних вимог. Як зазначено позивачем у позовній заяві сторони під час зареєстрованого шлюбу набули автомобіль BMW X5, який 06.11.2018 був відчужений без згоди позивача. Разом з тим, вказане твердження спростовується наявною в матеріалах справи нотаріально засвідченою заявою-згодою від 25 травня 2016 року, відповідно до якої [PERSON] під час шлюбу дала свою згоду [PERSON] на набуття та відчуження будь-якого нерухомого або рухомого майна, заява містить твердження позивача, що вчиненні [PERSON] правочини відповідають інтересам сім`ї та її волевиявленню. За таким обставин, враховуючи, що вказаний автомобіль був відчужений в період шлюбу, за спільним волевиявленням подружжя, відсутні підстави стягнення компенсації половини його вартості, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується зустрічної позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкти нерухомого майна (три гаражі), слід зазначити наступне. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»). Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію» визначено, що обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. На підставі частин першої та другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У постанові від 23 травня 2018 року в справі № 640/11441/15 Верховний Суд дійшов висновку, що внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, після повного внесення паю за об`єкт нерухомого майна (гараж, садовий будинок) є спільною сумісною власністю подружжя. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного Цивільного Суду від 14.11.2024 № 727/1140/21 висловив правову позицію, згідно якої право власності на майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації. Прийняття особи у члени товариства по експлуатації гаражів/садових ділянок не породжує право власності на гараж/садовий будинок. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Отже, відповідно до статті 182 ЦК України та Закону України «Про кооперацію» право власності на майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідного до закону. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, належність гаражів до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати гаражам режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 755/10923/20. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач 25.06.2021 набула право власності на три гаражі. Підставою для реєстрації права власності на гаражі стали довідки від 09 червня 2021 року, видані головою ОК «Ветеранів», про те, що пайові та поточні внески [PERSON] сплатила у повному обсязі. Як вбачається з відповіді з листа ОК «Ветеранів» від 13.12.2024 членські внески у період з 21.05.2005 по13.05.2019 [PERSON] до кооперативу не сплачувались. Згідно з листом від 30.04.2025 на виконання ухвали суду, [PERSON] пайові внески не сплачувалися, [PERSON] стала членом кооперативу шляхом переуступки майнових прав [PERSON] . Аналогічні обставини повідомила позивач та в.о. голови ОК «Ветеранів» [PERSON] , допитаний в якості свідка у судовому засіданні. Набуття права власності [PERSON] на гаражі відбулося після переуступки майнових прав та внесення пайового внеску у 2021 році, тобто через 2 роки після розірвання шлюбу. Відповідно до приписів ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п. 81) зробила висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили набуття позивачем права власності на спірні гаражі (чи майнових прав) під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому відсутні правові підстави поширювати на них режим спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення зустрічної позовної заяви в цій частині. Щодо позовних вимог в частині зміни умов договору купівлі-продажу Mazda, 2007 року випуску, VIN № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , суд зазначає наступне. Як вже було зазначено, 11.04.2024 між сторонами за допомогою електронного сервісу «Дія» було укладено електронний договір купівлі-продажу № 3245/2024/4436522, згідно з яким [PERSON] придбала у [PERSON] вказаний автомобіль за 5 000 грн. Як зазначив відповідач у зустрічній позовній заяві, вказаний правочин було вчинено у межах позасудового врегулювання поділу майна. Форму договору було обрано у зв`язку з тим, що застосунок «Дія» не дозволяв оформити договір дарування. Згідно з положеннями частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчиненні сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦПК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 07 листопада 2018 року в справі 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року в справі 303/292/17, від 30 березня 2020 року в справі 524/3188/17 та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі 346/2238/15. Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі 522/14890/16-ц. Відповідач у зустрічній позовній заяві стверджує, що правочин купівлі-продажу автомобіля фактично був правочином безоплатної передачі (дарування), вчиненим у межах домовленостей щодо поділу спільного майна подружжя. Разом із тим, зазначені доводи не знайшли свого підтвердження у належних та допустимих доказах. Зміст вказаного договору купівлі-продажу, копія якого наявна у матеріалах справи, прямо свідчить про те, що сторони усвідомлювали правовий характер укладеного правочину. В договорі викладено всі суттєві умови і підписавши договір, сторони погодилися з ними та взяли на себе обов`язок їх виконувати. Суд зауважує, що договір купівлі-продажу за своєю природою не є договором, яким можна поділити чи виділити майно зі спільної сумісної власності, відповідачем не надано доказів іншої природи вказаного правочину аніж та, що зазначена безпосередньо у договорі, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог в частині зміни умов вказаного договору відсутні. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд задовольняє первісну позовну заяву частково у розмірі 865 000 грн, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7 063,91 грн. Заходи забезпечення позову, застосовані судом ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року (справа № 756/13325/24, провадження № 2-з/756/12/25) за приписами ч. 9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню, при цьому на підставі ч. 10 ст. 158 ЦПК України вони зберігають свою дію до набрання цим рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial