Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Стислий виклад та обґрунтування позовних вимог. 11 листопада 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що він є наймачем вищевказаної квартири згідно рішення виконавчого комітету Шепетівської міської ради №234 від 22 липня 2021 року. Разом з ним проживають дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Квартира перебуває в комунальній власності Шепетівської міської ради. У квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON] , який є його племінником, однак у квартирі не проживає і ніколи не проживав. Попереднім квартиронаймачем був його батько [PERSON] , який помер. Саме він зареєстрував місце проживання відповідача за цією адресою. Відповідач проживає за іншою адресою та часто змінює місця проживання. Добровільно знятись з місця реєстрації відповідач відмовляється, пояснюючи це відсутністю вільного часу. Вказує, що реєстрація відповідача за вищевказаною адресою порушує його права, зокрема, на отримання субсидії, у зв`язку з чим він несе додаткові витрати на оплату житла та комунальних послуг. Враховуючи, що відповідач не звертався з заявою про збереження за ним права користування квартирою, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинив, участі в утриманні житла та сплаті комунальних платежів він не несе, просить визнати його таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в ньому, просили позов задовольнити, не заперечили проти постановлення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] суду пояснила, що батько позивача зареєстрував місце проживання відповідача у квартирі з метою отримання останнім паспорта, однак у вказаній квартирі відповідач ніколи не проживав, місце його перебування їм не відоме. \~ \~ \~ \~Позиція сторони відповідача Відповідач [PERSON] , про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності суду не надав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 11.11.2025 позивач звернувся до суду з цим позовом. 12..11.2025 суд відкрив спрощене позовне провадження та призначив судове засідання на 10.12.2025. 10.12.2025 суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, без оформлення окремого документа, перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України, з приводу усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном. Суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №20 від 21 січня 1988 року [PERSON] разом з сім`єю з 5 чоловік виділена трикімнатна квартира, площею 36,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується ордером №034918 від 02.02.1988 року. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №234 від 22.07.2021 року позивачу [PERSON] наданий дозвіл на переоформлення договору найму житлового приміщення квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з відповідного рішення. Відповідно до довідки №14, виданої 24.10.2025 управлінням реєстрації місця проживання та ведення військового обліку виконавчого комітету Шепетівської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 16.04.1997 року, [PERSON] з 24.02.2009 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 23.09.2016 року. Відповідач [PERSON] , який зареєстрований за вищевказаною адресою, фактично там не проживає, комунальними послугами не користується з 2016 року, що підтверджується довідкою №300, що видана 27.10.2025 року ПП УК «Житлофонд». Факт, що відповідач не проживає за місцем реєстрації місця проживання підтверджений в судовому засіданні також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що добре знайомі з позивачем [PERSON] та проживають з ним по-сусідству, а тому їм відомо, що відповідач в спірній квартирі не проживає, не приймає участі в її утриманні та не несе витрат по сплаті комунальних послуг У вказаній квартирі позивач проживає разом з дружиною та дітьми. Застосовані норми права. Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України\~підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частинами 1, 2\~ст. 71 ЖК України\~визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02серпня 2023року в справі № 761/9063/21 провадження № 61-1935св23 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить із того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-375/2005 (провадження № 61-24981св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 201/10924/13-ц (провадження № 61-9646св19). У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей71, 72ЖКУкраїни дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України\~щодо оцінки доказів. У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Частиною четвертою статті 10ЦПК України і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Мотиви та висновки суду. Заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що відповідач [PERSON] на законних підставах зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , з дозволу основного квартиронаймача, однак з часу реєстрації у квартирі не проживає, будь-якого інтересу до житла не проявляє, із заявою про продовження строку зберігання за ним жилого приміщення до наймодавця не звертався. Відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, а також докази того, що йому будь-яким чином чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Отже, позивач довів факт безперервної відсутності (не проживання) [PERSON] у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Реєстрація відповідача в квартирі значно обмежує законні права позивача, оскільки відповідно до ст.78 Житлового кодексу України він зобов`язаний\~забезпечувати належне\~утримання приміщення, нести витрати на комунальні послуги, частина з яких нараховується в залежності від кількості осіб, зареєстрованих у квартирі, а також позбавлений можливості оформити субсидію на комунальні послуги, тому порушене право позивача підлягає захисту, а перешкоди у реалізації таких прав можуть бути усунені шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач постійно, більше шести місяців проживає за іншою адресою. Будь-які поважні причини, які б перешкоджали йому проживати в квартирі [ADDRESS] , відсутні. З огляду на викладене, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Розподіл судових витрат Позивач при поданні до суду позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 968,96 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] задоволений, тому на підставі\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на його користь слід стягнути 968,96 грн. понесених ним судових витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved