Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

У жовтні 2025 року адвокат Шугалєєва Ірина Григорівна в інтересах [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживала на час відкриття спадщини разом із [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Заява обґрунтована тим, що [PERSON] проживала з [PERSON] з 1970 року. У 1972 році у подружжя народився син [PERSON] . [INFO] чоловік заявниці - [PERSON] помер, до дати смерті [PERSON] проживала разом з [PERSON] , вони вели спільний побут, господарство, підтримували родинні стосунки, разом організовували відпочинок та доглядали один за одним. Заявниця здійснювала постійний догляд за чоловіком у зв`язку з його похилим віком та станом здоров`я, забезпечувала побутові потреби та організовувала медичне обслуговування. 11 липня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова О.В. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що і стало підставою звернення з заявою до суду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2025 року заяву передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження, розгляд справи призначено на 28 жовтня 2025 року. 14 жовтня 2025 року Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація подала пояснення щодо заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких просила прийняти рішення відповідно до вимог законодавства України. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року відкладено розгляд справи на 03 грудня 2025 року, залучено до участі у справі як заінтересовану особу Київську міську раду. 29 жовтня 2025 року від заявника надійшла заява про долучення доказів надсилання заяви з додатками Київській міській раді. 06 листопада 2025 року Київська міська рада подала пояснення, в яких просила прийняти рішення відповідно до вимог законодавства України. У судовому засіданні представник заявниці підтримала заяву та просила її задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , 21 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Згідно з копією свідоцтва про народження від 27 листопада 1972 року серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені - [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 жовтня 2024 року. 11 липня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова О.В. відмовила у заведенні спадкової справи з тих підстав того, що реєстрація місця проживання [PERSON] відрізняється від реєстрації місця проживання [PERSON] . Згідно з заявою свідка [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В. та зареєстрована у реєстрі за № 377, він повідомив, що він підтримує дружні стосунки з сім`єю [PERSON] , вказує що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мали спільного сина, а також що приблизно з 2009-2010 року спільно проживали у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У період з 2018-2019 років у [PERSON] суттєво погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим він потребував постійного стороннього догляду, яким займалася [PERSON] , а також після смерті [PERSON] займалась його похованням та продовжує проживати за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви свідка [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. та зареєстрована у реєстрі за № 303,він повідомив, що він є рідним сином померлого [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 1970 року та тривалий час проживали разом як подружжя. Останнім місцем їхнього спільного проживання є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , де вони проживали з 2009 року по день смерті батька - [INFO] . Як слідує з довідки № 108/КЖС-25 від 18 вересня 2025 року, виданої ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», [PERSON] дійсно проживала разом з чоловіком [PERSON] з 2015 року по жовтень 2024 року за адресою: [ADDRESS] та сплачує за комунальні послуги в повному обсязі. Заявник [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті своєї чоловіка. Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як передбачено ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції на дату виникнення правовідносин) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до змісту ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Метою встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Будучи спадкоємцем першої черги за законом, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, вона не заявила про відмову від неї. Суд зауважує, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не є підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем, який був її чоловіком, на час відкриття спадщини. За приписами статті 1268 ЦК підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкоємцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] за місцем проживання спадкодавця [PERSON] не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки дані обставини підтверджуються письмовими доказами та показаннями свідків. Факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день його смерті підтверджується доказами, доданими до заяви. Враховуючи вищезазначене, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що заявник довела факт її постійного проживання із своїм чоловіком [PERSON] на час його смерті, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved