Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача про визнання права власностів порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , про смерть якої вона дізналася в лютому 2021 року. 01.03.2019 року [PERSON] склала на ім`я позивачки заповіт, яким все, що належатиме їй на час смерті заповіла останній. На час смерті [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала частина квартири за адресою: [ADDRESS] , а частини цієї ж квартири належала [PERSON] за рішенням суду. Після отримання інформації про смерть [PERSON] вона подала приватному нотаріусу Кардаш Я.В. претензію кредитора і на підставі її заяви було заведено спадкову справу, а після скасування рішення суду по справі № 333/4061/19 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом. Нотаріус в своїй постанові від 28 вересня 2021 року зазначив про те, що позивачем пропущений встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25.08.2022 року визначено їй додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю у два місяці. Вказане рішення постановою ВС від 22.11.2023 р. залишено в силі. Надавши нотаріусу зазначені рішення вона повторно просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом, але з причин ненадання правовстановлюючого документу на спадщину за заповітом нотаріус відмовила у видачі вказаного свідоцтва. Тому просить суд визнати за нею право власності на частину квартириза адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, що складаються з 2804,18 грн. судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 30000 грн. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2024 р. було відкрито провадження у справі та призначений її розгляд у порядку загального позовного провадження, та витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Яни Олександрівни копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] 04.10.2024 року до суду надійшла копія спадкової справи № 10/2021 після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 31.10.2024 р. закрито підготовче провадження у справі. 14.01.2025 заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково, визнано за [PERSON] , [INFO] , рнокпп - [NUMBER] , право власності на 11/12 частки квартири [ADDRESS] (загальна площа даної квартири 44,52 кв.м., житлова площа 29,30 кв.м.) в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] р. [PERSON] , стягнуто з [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , рнокпп - [NUMBER] витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2580,42 грн., а також витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн., а всього 7580,42 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 17.02.2025 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Малишева О.В. про перегляд заочного рішення. 07.04.2025 ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя заочне рішення Комунарського районного суду від 14.01.2025 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23.04.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача, [PERSON] , в якому зазначив, що відповідач є рідним сином [PERSON] , яка за життя зловживала спиртними напоями, бродяжила та зникла ще у 2004 році, а померла [INFO] від отруєння неуточненою отруйною речовиною, про що стало відомо лише на початку 2021 року, коли було проведено впізнання її трупа за фотокартками. Після цього було внесено необхідні зміни до актового запису про смерть Спадкодавця, які дозволили його ідентифікувати та отримати відповідне свідоцтво. Тоді ж з`ясувалось, що від імені Спадкодавця на ім`я Позивача, який є абсолютно невідомою та сторонньою для родичів Спадкодавця особою, було складено заповіт за кілька місяців до смерті Спадкодавця. Варто звернути увагу на те, що фактичною підставою позову зазначено відсутність правовстановлюючого документа на спадщину. Але в позовній заяві не вказано, який саме правовстановлюючий документ відсутній та з яких причин, так само як і не надано ніяких доказів його відсутності чи взагалі існування. Жодними доказами не доведено те, що Спадкодавцеві на момент смерті (відкриття спадщини) належали будь-які права на квартиру [ADDRESS] . Водночас Комунарським районним судом міста Запоріжжя було розглянуто цивільну справу № 333/4201/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. У вказаній цивільній справі рішенням від 07.02.2019, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11.06.2019 та постановою Верховного Суду від 17.09.2020, було встановлено: «Щодо позовних вимог про визнання оспорюваної квартири спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] права власності на іншу 1/2 частину цієї квартири суд вважає, що в цій частині позов не може бути задоволений, оскільки [PERSON] уклавши договір купівлі-продажу квартири 29.02.2017 року розпорядилась належною їй часткою цієї квартири». Із цього рішенням суду випливає, що Спадкодавець як на момент складення з заповіту, так і на час відкриття спадщини, не мав ніяких прав на квартиру, які він міг би заповісти Позивачу, що підтверджує необґрунтованість вимог останнього. Обставина відсутності у Спадкодавця права власності на 1/2 частину квартири була встановлена рішенням суду у згаданій цивільній справі, що набрало законної сили, а тому не повинна доказуватись при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи. До того ж, саме через встановлення факту відсутності у Спадкодавця права власності на 1/2 частину квартири суд тим самим рішенням відмовив у позові в частині визнання за Спадкодавцем права власності на 1/2 частину квартири. Просив повністю відмовити в задоволенні позову. 05.05.2025 ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить визнати з [PERSON] 5/12 від квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вважає, що в матеріалах справи відсутні докази правовстановлюючих документів права власності на спірну квартиру [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача та представника відповідача дійшов до наступного висновку. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 28 квітня 2017 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно заповіла [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. та зареєстрований у реєстрі за № 203. Дата складання заповіту 28 квітня 2017 року закреслена та зазначено - 01 квітня 2019 року. На звороті заповіту міститься запис - закреслено «двадцять восьме квітня» «сімнадцятого» не читати. Записано правильно: «перше березня» «дев`ятнадцятого» вірити, приватний нотаріус, підпис, печатка приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. Дату та час внесення виправлення нотаріус не зазначив. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть випливає, що [PERSON] померла [INFO] , про що було зроблено актовий запис 27 червня 2019 року за № 00139747918 та зареєстровано в реєстрі реєстратором Вознесенівського району у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Первинно було зазначено [PERSON] по батькові як « [PERSON] », дата народження « [INFO] », вік «44», місто смерті - Запорізька область, Вознесенівський район, м. Запоріжжя. Причина смерті отруєння неуточненою отруйною речовиною. Відомості про документ, що підтверджує факт смерті лікарське свідоцтво про смерть від 26 червня 2019 року № 2194, Комунальна установа «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, про що було видане свідоцтво про смерть від 29 червня 2019 року, серія та номер [NUMBER] . 02 лютого 2021 року внесені зміни у вказаний актовий запис, на підставі висновку від 26 січня 2021 року № 07/21.16-87 Комунарського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а саме: по батькові « [PERSON] » виправлено на « [PERSON] », вік з «44» виправлено на «43», дату народження з « [INFO] » на « [INFO] ». Згідно з протоколом пред`явлення трупа для впізнання від 14 січня 2021 року [PERSON] була пред`явлена для впізнання фотокартка трупа невідомої жінки, яка померла [INFO] у відділенні 5 міської клінічної лікарні м. Запоріжжя. [PERSON] впізнав у покійній свою дружину [PERSON] , [INFO] . 03 лютого 2021 року реєстратор Комунарського районного у м. Запоріжжі відділу державної Реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видав повторне свідоцтво про смерть [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , з якого випливає, що [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 328. На підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 1997 р., № 1096/1142 зареєстрован Запорізькою товарною біржею «Строй-Інвест», [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір пройшов державну реєстрацію в орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 261 за № 37453 від 09.02.1998. Вказана квартира придбана [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] тому була їх спільною сумісною власністю. Рішенням від 07.02.2019 р., яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року, у справі № 333/4201/17 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. 29 лютого 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 86. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у справі № 333/4061/19 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про застосування наслідків недійсності правочину задоволено. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 411 000,00 грн. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року у справі №333/4061/19 про перегляд судового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року за нововиявленими обставинами скасовано рішення суду, провадження у справі закрито. 04.06.2024 року постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я.О. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Кардаш Я.О. 01.03.2019 р. за № 203, після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. За матеріалами спадкової справи № 10/2021 встановлено, що спадкоємцями за законом після померлої [PERSON] , які подали заяви на прийняття спадщини є її син [PERSON] , [INFO] , та мати [PERSON] , [INFO] . Але крім цього, спадкоємцем першої черги є чоловік померлої [PERSON] . Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються ВСІ спадкоємці за законом першої черги. Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту, та визначення складу майна, з якого складається спадщина. Враховуючи те, що мати померлої [PERSON] , є непрацездатною особою, яка досягла встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку, вона успадкувала 1/12 обов`язкової частки у спадщини, тому [PERSON] належить успадкувати 5/12 часток від квартири. [PERSON] померла [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за життя не отримувала, все своє майно заповіла онуку, відповідачу по справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 752/12045/17. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як вже зазначалося вище, позивачу, яка є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, та у встановлений строк звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття вищевказаної спадщини, яка належала спадкодавцю [PERSON] , постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на дану спадщину, в зв`язку з відсутністю в неї правововстановлюючих документів на це спадкове майно. Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Пунктами 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, передбачено, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм законодавства та положень судової практики, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на належну їй частку нерухомого майна. Відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно перешкоджає їй в реалізації спадкових прав, належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 1997 р., № 1096/1142 зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Строй-Інвест», [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір пройшов державну реєстрацію в орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 261 за № 37453 від 09.02.1998. Зазначене також встановлене рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2019 № 333/4201/17, постановою Запорізького апеляційного суду від 11.06.2019, постановою Верховного Суду України від 17.09.2020. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 387611082 від 19.07.2024 [PERSON] , чоловіку померлої [PERSON] належить квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими позовними вимогами в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Так, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 30 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підтвердження вказаної вимоги представник позивача адвокат Трачук Н.І. надала суду: ордер на надання правничої допомоги від 01.09.2024 р., копію договіру про надання правничої допомоги та представництво від 01.06.2024 р., копію квитанції № 355678 від 04.09.2024 р. на суму 30000 грн., а також акт приймання виконаних робіт від 14.01.2025 р. Згідно частин 1-4 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним, завищеним та таким, що не відповідає складності справи та виконаних адвокатом обсягу робіт. Вказана позиція суду узгоджується із позицією ВСУ, викладеній у постанові від 21.07.2020 року у справі № 915/1654/19. Враховуючи викладене, виходячи із засад об`єктивності, розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. 00 коп. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено 2815 грн. судового збору за позовну заяву майнового характеру з ціною позову 280418 грн. Оскільки судом задоволено вимоги позивача частково, а саме із заявленої частки квартири задоволено 5/12, тому з відповідача на користь позивача відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, що складає в сумі 1257,18 грн.

Outcome: partial