Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 12.07.2012 року між нею та відовідачем [PERSON] укладено договір дарування належної позивачу квартири [ADDRESS] . Намір на відчуження квартири, за твердженням позивача, був покликаний фактичною відсутністю родичів, необхідністю отримання додаткової допомоги на витрати з лікування, купівлі продуктів харчування, а також з оплати комунальних послуг. У зв`язку з наведеним між сторонами досягнуто згоди про утримання позивача з домовленістю про передачу кваратри після смерті на користь відповідача. У відповідний період між учасниками існували дружні відносини, відповідач піклувалась та надавала допомогу з утримання. Позивач зауважує, що з перших днів повномасштабного вторгнення РФ на територію України відповідач зайняла позицію з підтримкою дій держави-агресора, громадянкою якої вона являється та в якій постійно проживає. Внаслідок виниклих суперечок відповідач перестала виконувати взяті на себе зобов`язання з утримання. Позивач звертає увагу, що укладений між сторонами договір є удаваним, оскільки приховував інший правочин довічного утримання. Крім того, на думку сторони, відповідний договір укладено під впливом тяжких обставин, оскільки позивач не мала можливості самостійного забезпечення власних потреб. Позивач посилається на відмінність правових ознак між договорами дарування та довічного утримання, та, вказуючи на юридичні наслідки, пов`язані з укладенням договору для приховання інщого правочину, що передбачає необхідність врегулювання спору із застосуванням норм, що регулюють саме такий правочин, просить визнати удаваним договір дарування квартири від 17.07.2012 року, розірвати договір довічного утримання. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем [PERSON] , 1952 р.н., та громадянкою Російської Федерації [PERSON] , 1969 р.н., 17.07.2012 року укладено договір дарування, згідно з умов якого [PERSON] як дарувальник безоплатно передала у власність [PERSON] (обдарована) квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Слівінською О.Б. Як слідує зі змісту позовної заяви позивач фактично оспорює покладені в основу нотаріально посвідченого договору дарування правові наслідки, вважаючи їх невідповідними дійсній волі сторін. Так, відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного\~утримання (догляду)\~може бути\~розірваний за\~рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (п. 1 ч.1 ст. 756 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України). Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На думку суду, дослівний аналіз положень ст. 234 ЦК України зводиться до висновку про можливість визнання договору недійсним з підстав його фіктивності і в тому випадку, коли учасниками висловлюються твердження про намір досягнення правових наслідків, але інших, не пов`язаних з правовими ознаками укладеного договору. При вирішенні питання правильного обрання як необхідних у застосуванні норм, а саме: ст. 234 УК України (правові наслідки фіктивного правочину) або ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину), суд виходить з розуміння необхідності визнання договору удаваним за умов, коли учасники (один з учасників) в порядку процесуальної змагальності доводить факт започаткування інших, не обумовлених договором правовідносин, або такі обставини встановлені судом, у зв`язку із чим, і в першому і другому випадку, правильне вирішення спору не можливе без правових засобів регулювання тих правовідносин, які сторони приховали. Саме зміна правовідносин на інші, тобто приховані, є метою вчинюваного процесу судочинства з відтворенням в ухваленому за його результатом судовому рішенні істотних умов договору як критеріїв відмінності договору з нормами дотримання, покладених на учасників. Визнання договору недійсним положеннями ст. 235 ЦК України не передбачено. В іншому випадку, коли досягнення завдань судочинства та ухвалення рішення суду як ефективного способу відновлення порушених прав, у тому числі, на збереження балансу інтересів, забезпечується самим висновком про відсутність тих правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, визнання договору недійсним з підстав його фіктивності є належним способом захисту порушеного права. За умов відсутності доказів на підтвердження чітких прихованих домовленостей за істотними умовами договору, при одночасному встановленні даних про відсутність наміру досягнути обумовлений в укладеному договорі наслідок, слід визнати можливим визнання укладеного договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, що є достатнім для належного судового втручання. В даному випадку слід додатково звернути увагу, що визнання договору недійсним покликає особливу процедуру відновлення попереднього становища учасників із поверненням, в разі задоволення вимог, сторін у первісний стан. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17\~ зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини,\~не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При вирішенні спору судом враховано, що позивач станом на час укладення договору вже була пенсіонером, іншого житла згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно не має, є постійно зареєстрованою з 2005 року за адресою [ADDRESS] , місце проживання не змінювала. Отже, суд погоджується з доводами позивча в частині тверджень про відстутність наміру досягнення правових наслідківу за договором дарування, що є підставою визнання правочину недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. З огляду на вищенаведені висновки суд вважає необхідним задовольнити позов частково.

Outcome: partial