Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Черніков Д.Ю., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави України в особі державної казначейської служби України, третя особа: Військова частина [NUMBER] , про стягнення матеріальної шкоди. Позовна заява обґрунтована тим що позивач з 20.04.2021 по 12.06.2024 року включно проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Згідно з витягом з наказу т.в.о. командира військової частини [NUMBER] від 12.06.2024 року № 148 (по стройовій частині) майстра-сержанта військової служби за контрактом [PERSON] , командира відділення управління командира дивізіону взводу управління третього артилерійського дивізіону військової частини, звільнено з військової служби у відставку відповідно до пункту «а» пункту 3 частини 5 статті 26 закону «Про військовий обов`язок військову службу» - за станом здоров`я, а саме: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704). Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 12.05.2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704» (надалі Постанова №481), якою внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 i 14.». Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20.05.2023 року. Таким чином, починаючи з 20.05.2023 року розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача визначався шляхом множення не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), а фіксованої суми в розмірі 1762 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до Постанови № 704. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі № 320/29450/24 (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 року залишено без змін), визнано протиправним та не чинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481. На поданий адвокатський запит було отримано лист-відповідь Військової частини [NUMBER] із розрахунком розміру грошового забезпечення яке виплачувалось позивачу. Так, позивач за період проходження служби з 20.05.2023 по 31.12.2023 отримав грошове забезпечення у загальній сумі 207\~730,35 грн., з яких: грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення) 182 962,50 грн., грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення 24 767,85 грн. За період проходження служби з 01.01.2024 по 12.06.2024 позивач отримав грошове забезпечення у загальній сумі 297 214,20 грн., з яких: грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення) 133 746,39 грн., грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення 24 767,85 грн., грошова компенсація за невикористані дні відпустки 101 548,18 грн., одноразова грошова допомога при звільненні 37 151,78 грн. З урахуванням різниці між розміром прожиткового мінімуму станом на 2018 рік, який застосовувався при нарахуванні грошового забезпечення позивачу, та розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 2023 та 2024 роки, відсоток недоотриманого грошового забезпечення становив: у 2023 році 52,32 %, у 2024 році 71,85 %. Таким чином, позивач вважає, що за період застосування пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 481, а саме з 20.05.2023 по 12.06.2024, йому було недоплачено грошове забезпечення у загальному розмірі 322 232,92 грн., з яких: за 2023 рік 108 684,52 грн., за 2024 рік 213 548,40 грн. Вказана сума, відповідно до приписів статті 1175 Цивільного кодексу України, підлягає стягненню за рахунок Держави Україна. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 01.09.2025 року у справі №280/7433/25 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 30.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. 08.10.2025 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких останній наголошує, що належним відповідачем у даному спорі є Держава Україна як самостійний учасник правовідносин. У справах про відшкодування шкоди Держава Україна представляється тим органом державної влади, діями, бездіяльністю чи рішенням якого завдано шкоду. У даній справі такими органами є Кабінет Міністрів України, який прийняв пункт 2\~постанови КМУ №481 від 12.05.2023, що згодом було скасовано, та військова частина [NUMBER] , оскільки саме нею було застосовано пункт 2 зазначеної постанови. Державну казначейську службу України у заяві представник позивача зазначив третьою особою. 14.10.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника Військової частини [NUMBER] Сільченка В.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що з системного аналізу КАС України та теорії права є відмінність у правових наслідках «визнання протиправним та скасування» і «визнання протиправним та не чинними» відповідного адміністративного акту. Індивідуальні акти визнаються протиправними та скасовуються, тоді як нормативно-правові акти визнаються протиправними та нечинними. Зазначена відмінність у правовому регулюванні зумовлена тим, що нормативно-правові акти породжують правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів невизначеного кола осіб. У зв`язку з цим скасування нормативно-правового акта вплинуло б на права, свободи та обов`язки не лише позивача, а й інших осіб, поставило б під сумнів легітимність дій і рішень, прийнятих на його підставі, та могло б призвести до порушення балансу між захистом прав позивача й несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, а також принципу правової визначеності. Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 р. N 481 є нечинною лише з 18.06.2025 року. На підставі викладеного, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 p. у справі № 320/29450/24 не впливає на вирішення даної справи, оскільки не має ретроактивної дії. При цьому треба враховувати позицію Верховного Суду, викладену при вирішення подібних правовідносин у постановах від 24.06.2025 року у справі № 420/5584/24, від 26.06.2025 року у справі № 480/7154/24, від 30.06.2025 року у справі № 280/8083/24, від 30.06.2025 року у справі № 280/8605/24, від 30.06.2025 року у справі № 460/3942/24, від 02.07.2025 року у справі № 240/29489/23. В указаних постановах Верховний Суду звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 05.06.2024 року у справі №910/14524/22, наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противага (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю). Таким чином, представник вважає, що військова частина [NUMBER] не порушувала права позивача щодо виплати грошового забезпечення. 15.10.2025 року до суду від представника Державної казначейської служби України Орлової О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову повному обсязі, посилаючись на те, що пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 визнано протиправним і не чинним постановою Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року по справі №\~320/29450/24, яка набрала законної сили 18.06.2025. Таким чином, до 18.06.2025 року підлягали застосуванню норми постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481, у відповідності до чинного на той момент законодавства. Також зазначає, що позовна заява не містить детального розрахунку заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди, у позові наведено лише загальні фрази про різницю між прожитковими мінімумами у 2018 і 2023, 2024 роках, та визначені позивачем відсотки недоплаченого, на його думку, грошового забезпечення. Відповідно до ст. 1166 ЦК України обов`язковою підставою відповідальності за завдану майнову шкоду є протиправність поведінки заподіювача шкоди. Протиправна поведінка означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. Якщо особа, яка завдала шкоди, доведе, що шкоди завдано не з її вини, то вона звільняється від її відшкодування. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б однієї ї зазначених складових виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків. Таким чином, грошові кошти у розмірі 322\~232,92 грн., що заявлені позивачем до стягнення з Держави Україна, за своєю природою не є ані збитками, ані упущеною вигодою. 27.10.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника Кабінету Міністрів України Островської К.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд поновити строк на подання відзиву та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що відповідно до п. 8 «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом, в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами, до законодавчого врегулювання такого питання. За приписами абз.1 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються\~Кабінетом Міністрів\~України,\~та повинно\~забезпечувати достатні\~матеріальні умови\~для комплектування\~Збройних Сил\~України,\~інших утворених\~відповідно до\~законів України\~військових формувань\~та правоохоронних\~органів кваліфікованим\~особовим складом,\~враховувати характер,\~умови служби,\~стимулювати досягнення\~високих результатів\~у службовій\~діяльності. Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Постановою №481 Кабінетом Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі № 320/29450/24 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 481 в частині внесення змін до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 визнано протиправним та нечинним. Зазначене рішення набрало законної сили 18.06.2025 року, у зв`язку з чим п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 481 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з 18.06.2025 року. Враховуючи, що зі змісту позовної заяви вбачається, що періодом завдання шкоди позивач вважає період обчислення та виплати йому грошового забезпечення з 20.05.2023 року по 12.06.2024 року із застосуванням чинної на той час редакції постанови Кабінету Міністрів України № 704, подальше визнання судом відповідної норми протиправною та нечинною не впливає на правову оцінку дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення за спірний період. Також представник Кабінету Міністрів України зазначила, що позивачем не доведено та належними і допустимими доказами не підтверджено факт заподіяння йому майнових втрат саме у заявленому розмірі. Ухвалою суду від 29.10.2025 року клопотання\~представника позивача [PERSON] \~задоволено, а саме:замінено\~неналежного відповідача - Державну Казначейську службу України на належного відповідача\~Військову частину [NUMBER] ; залучено\~до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору\~Державну Казначейську службу, а також закрито\~підготовче провадження у цивільній справі. В судовому засіданні\~представник Кабінету Міністрів України Островська К.О. заперечувала проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання\~не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, від останнього надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник Державної Казначейської служби України у судове засідання\~не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник військової частини [NUMBER] Юрченко О.П. у судове засідання\~не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав клопотання про розгляд справи без участі представника військової частини за наявними матеріалами у справі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін по справі дослідивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.04.2021 по 12.06.2024 року включно проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] . Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] №5046 від 27.09.2024 року [PERSON] нараховано та виплачено: -грошове забезпечення: за травень 2023 року 24\~767,85 грн.; за червень 2023 року - 24\~767,85 грн.; за липень 2023 року 24\~767,85 грн.; за серпень 2023 року - 24\~767,85 грн.; за вересень 2023 року -24\~767,85 грн.; за жовтень 2023 року 24\~767,85 грн.; за листопад 2023 року - 24\~767,85 грн.; за грудень 2023 року -24\~767,85 грн.; за січень 2024 року 24\~767,85 грн.; за лютий 2024 року - 24\~767,85 грн.; за березень 2024 року 24\~767,85 грн.; за квітень 2024 року -24\~767,85 грн.; за травень 2024 року -24\~767,85 грн.; за червень 2024 року - 9\~907,14 грн.; -додаткові винагороди на період військового стану: за травень 2023 року 30\~000,00 грн.; за червень 2023 року - 37\~000,00 грн.; за липень 2023 року 32\~258,07 грн.; за серпень 2023 року - 24\~767,85 грн.; за вересень 2023 року - 28\~333,34 грн.; за жовтень 2023 року 30\~000,00 грн.; за листопад 2023 року - 30\~000,00 грн.; за грудень 2023 року - 26\~129,03 грн.; за січень 2024 року 22\~258,06 грн.; за лютий 2024 року - 17\~586,21 грн.; за березень 2024 року 30\~000,00 грн.; за квітень 2024 року -2\~000,00 грн.; за травень 2024 року -0,00 грн.; за червень 2024 року - 0,00 грн. Розміри посадових окладів, окладів за військовоми (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, передбачених п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». За період проходження служби виконував обов`язки за посадою 7 тарифного розряду. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 01.09.2025 року у справі №280/7433/25 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 2\~ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст.ст.12,\~13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб». Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 12.05.2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», якою внесено зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Зокрема, абзац перший пункту 4 постанови № 704 викладено в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1\~762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Тобто, замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн. Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20.05.2023 року. 14.03.2025 року рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі №320/29450/24, зокрема, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». 18.06.2025 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №320/29450/24 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі №320/29450/24 - без змін. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року по справі №320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025 року. Відповідно до\~ ч.\~1\~та п.\~1\~та 2\~ч.\~2\~статті 245\~КАС України\~ при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частков о. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Згідно ч.\~1\~ст.\~57\~Закону України\~«Про правотворчу\~діяльність» від\~24.08.2023\~року №\~3354-ІХ\~ дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності. Дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом. Частиною 6 цієї ж статті визначено, що у разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акта припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Крім того, за приписами ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень не чинним означає втрату ним чинності з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили або з іншого, визначеного судом моменту. Таким чином, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі № 320/29450/24, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481, не має зворотної (ретроактивної) дії, змінює правове регулювання виключно для правовідносин, що виникають після набрання ним законної сили, та не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до прийняття відповідного судового рішення. Конституційний Суд України у Рішеннях від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012 та від 12.02.2019 року № 5-р(I)/2019 неодноразово тлумачив зміст статті 58\~Конституції України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів; наголошував на тому, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той\~закон\~або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія\~закону\~та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим\~законом\~або іншим нормативно-правовим актом. Отже,\~нормативно-правові\~акти застосовуються\~виключно до\~тих правовідносин,\~які виникли\~в період\~їх дії,\~без можливості\~поширення їх\~впливу на\~правовідносини,\~що виникли\~до набрання\~ними чинності\~(ретроактивної дії). Виняток стосується лише випадків, коли нові норми пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, то суд зазначає наступне. Суд зазначає, що відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Враховуючи, що позивач заявляє вимоги про стягнення недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 року по 12.06.2024 року, тоді як пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 визнано протиправним та нечинним з 18 червня 2025 року (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період, що передує даті визнання зазначеної норми протиправною та нечинною.

Outcome: dismissed