Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

08.07.2025 року Керівник Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Дергеокадстру у Вінницькій області звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про припинення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0521283200:01:000:0266, площею 1,9939га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дашівської селищної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, шляхом конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, та стягнення з відповідача на користь Вінницької обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору за пред`явлення позову у розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позову вказано, що громадянка російської федерації [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку площею 1,9939га., кадастровий номер 0521283200:01:000:0266, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дашівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області (колишньої Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області). Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, відповідно до даних Державного земельного кадастру, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №265888 від 08.07.2008 року виникло 08.07.2008 року з моменту видачі та реєстрації даного Державного акту. Інформація про право власності [PERSON] на дану земельну ділянку у Державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутня. В порушення вимог ч.4 ст.81, ч.ч.1,2 ст. 145 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 08.07.2008 року по даний час) не виконала обов`язок по їх відчуженню та продовжує володіти нею, тому на підставі ч. 5 ст. 41 Конституції України, ч.4 ст. 145 ЗК України, п. 10 ч. 1 ст. 346, ст. 354 ЦК України, прокурор просить суд конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області вказану земельну ділянку. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 липня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, ТОВ «СВІТОЧ» залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, призначено підготовче засідання по даній справі. Ухвалою суду від 14 листопада 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті в загальному порядку у відкритому судовому засіданні. В ході розгляду справи прокурор Вітковська Л.Ф. позов підтримала та просила вимоги Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Дергеокадстру у Вінницькій області задовольнити з наведених у заяві підстав. Не заперечила відносно розгляду справи в заочному порядку. Представник позивача - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, у судове засідання не з`явився, направивши суду письмові пояснення, в яких позов заявлений прокурором підтримав та поросив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , будучи повідомленою про розгляд справи належним чином в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, через офіційний веб-сайт судової влади України Іллінецького районного суду Вінницької області, в судове засідання не з`явилася, причину неприбуття не повідомила, не заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзиву на позовну заяву не надала. Тому, суд, за згодою прокурора, проводить заочний розгляд справи за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.3 ст.223, ст.280 ЦПК України, оскільки відповідачка, будучи повідомленою про розгляд справи своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилася, причину неприбуття не повідомила, не заявила про розгляд справи за її відсутності, відзиву на позовну заяву не надала і прокурор/представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «СВІТОЧ» в судове засідання не з`явився. В поданій до суду заяві директор товариства просив розгляд справи проводити у відсутності представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи питання щодо підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом, суд зважує на наступне. Приписи ст.131-1 Конституції України, ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області у відповідності до положень ст.ст.145,188 Земельного кодексу України, ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», п.п.1 п.3, п.п.33 п.4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на звернення прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення у тому числі в судовому порядку, в листі від 26.05.2025 року за вих.№0-2-0.6-2883/2-25 повідомили прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на 08.07.2025року (день надходження даного позову до суду) самостійно не реалізувало це своє процесуальне право, то у відповідності до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.56 ЦПК України маються всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. Судом встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , набула право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Китайгородське» села Китайгород Іллінецького району Вінницької області,розміром 1,99 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, належного померлому згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №050513, виданого Іллінецькою районною державною адміністрацією 26 серпня 1997 року, зареєстрованого 28 серпня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №568. Дана обставина підтверджується даними копії Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 липня 2002 року державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Воронюк В.К., реєстровий №1498, наявного в копії спадкової справи №350/2002, заведеної 19 липня 2002 року Іллінецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області до майна померлого [INFO] [PERSON] , наданої Державним нотаріальним архівом на виконання ухвали суду. В подальшому, розпорядженням Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі земельних часток (паїв) власникам земельних сертифікатів Китайгородського колективного сільськогосподарського підприємства з виготовленням державних актів на право власності на землю на території Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області» №39 від 31 січня 2006 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельних часток (паїв) власникам земельних сертифікатів Китайгородського колективного сільськогосподарського підприємства з виготовленням державних актів на право власності на землю на території Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області та передано безкоштовно у власність земельні ділянки в розмірі земельних часток (паїв) громадянам власникам сертифікатів на території Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області із земель колективної власності колишнього Китайгородського колективного сільськогосподарського підприємства с.Китайгород та видано державні акти на право власності на земельну ділянку взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) з визначенням цільового призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з додатком 1. Відповідно до Списку громадян-власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) виданих по Китайгородському сільськогосподарському підприємству, яким видаються державні акти на право власності на земельну ділянку, який є Додатком 1 до вищевказаного розпорядження, за порядковим номером 242 вказана [PERSON] , номер ділянки 259, місце проживання - Росія, всього земель - 1,9939, в тому числі ріллі 1,9939. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копією зазначеного розпорядження (а.с.64-65) з Додатком 1до нього (а.с.66-67). На підставі даного розпорядження, [PERSON] взамін раніше виданих Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №050513 та Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №265888, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 08 липня 2008 року за № 010883200020, згідно якого відповідачка є власником земельної ділянки, загальною площею 1,9939га., кадастровий номер 0521283200:01:000:0266, розташованої на території Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №434102283, сформованої 04.07.2025 року прокурором Вінницької обласної прокуратури Вінницької області Вітковською Л.Ф., відсутні відомості про зареєстроване право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо земельної ділянки із кадастровим номером 0521283200:01:000:0266, в Державному реєстрі речових прав, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Разом з тим, Поземельна книга земельної ділянки з кадастровим номером 0521283200:01:000:0266, створена 04.04.2025 року за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру, (а.с.а.с.17-56) містить відомості про дану земельну ділянку (площа 1,9939га., кадастровий номер 0521283200:01:000:0266, адреса Китайгородська сільська рада Іллінецького району Вінницької області, категорія, вид використання та цільове призначення землі сільськогосподарського призначення, 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, форма власності приватна), відомості про державну реєстрацію земельної ділянки (орган,який зареєстрував земельну ділянку - Відділ Держгеокадастру в Іллінецькому районі Вінницької області, дата державної реєстрації земельної ділянки 08.07.2008 року),відомості про право власності/право постійного користування (вид права право власності, форма власності приватна власність, інформація про власника земельної ділянки - [PERSON] , громадянка Російської Федерації, паспорт громадянина Російської Федерації, серії [NUMBER] , виданий 20 жовтня 1987 року МВС Балашовського міськвиконкому Саратовської області, Російської Федерації, адреса проживання за кордоном: Російська Федерація, Саратовська область, Балашовський район, с.Зарічне, податковий номер [NUMBER] ), відомості про оренду, суборенду (орендар ТОВ «СВІТОЧ»,податковий номер [NUMBER] , місцезнаходження вул.Нова,1 с.Китайгород Іллінецького району Вінницької області, дата державної реєстрації речового права 03.10.2011 року, строк дії речового права 10) та інші відомості. Частиною п`ятою статті 22, ч.1 ст.130 ЗК України передбачено, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть набуватись у власність іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами та іноземними державами. Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до статті 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, та державу, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини (частина третя статті 81 ЗК України). За приписами частини четвертої статті 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (пункти «д», «е» частини першої статті 140 ЗК України). Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до пункту «в» частини першої статті 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Згідно ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Частиною першою статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України). У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1,2 ст.38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч.1 ст.39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тому, оскільки спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст.181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками (ст.374 ЦК України). Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені ст.22,81,130 ЗК України. Землі сільськогосподарського призначення, до яких належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч.4 ст.81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Дана норма також кореспондується з ч.1 ст.145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Разом з тим, невиконання іноземними особами та особами без громадянства вказаного обов`язку у відповідності до п.«в» ч.1 ст.143, ч.2 ст.145 ЗК України є підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку й така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Згідно ст. ст.125,126 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент оформлення [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відтак, аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності та у взаємозв`язку з положеннями ст.319, 321, 374, 378 ЦК України, ст.22, 81, 143, 145 ЗК України, суд приходить до висновку, що хоча [PERSON] набувши в порядку спадкування у власність земельну ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як іноземець, протягом року з часу одержання документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації, повинна була її відчуджити, однак цей свій обов`язок не виконала. Натомість, норма п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч.4 ст.81 ЗК України є імперативними. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Таким чином, судом встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] 08.07.2008 року набула в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 1,9939га., кадастровий номер 0521283200:01:000:0266, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дашівської селищної територіальної громади Вінницького району Вінницької області (колишньої Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області) та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужила земельну ділянку. Враховуючи, що [PERSON] не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Обраний Гайсинською окружною прокуратурою Вінницької області спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме: припинення права власності громадянки Російської Федерації [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0521283200:01:000:0266, шляхом її конфіскації на користь держави в повній мірі відповідає вимогам законодавства. Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23 січня 2018 року. Оскільки при подачі даного позову Вінницькою обласною прокуратурою було сплачено судовий збір за пред`явлення позову у сумі 3028,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1349 від 27 червня 2025 року, а позов прокурора було задоволено у повному обсязі, тому з відповідачки на користь прокуратури, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню вказані судові витрати.

Outcome: approved