Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30.01.2004, який було розірвано відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва у 2018 році. За час шлюбу - 11.02.2017 ними було придбано автомобіль Mitsubishi Lancer X, н.з. [NUMBER] , право власності на автомобіль зареєстровано за відповідачем. Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля, його вартість складала 132 873,8 грн. Ринкова вартість Mitsubishi Lancer X складає 201 153 грн., отже половина його вартості - 100 576,5 грн. Вказаний автомобіль перебуває у користуванні відповідача. Посилаючись на те, що автомобіль було придбано за час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля, за [PERSON] - право власності на 1/2 частини автомобіля, стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 100 576,5 грн. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2021 у справі за клопотанням [PERSON] призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, на вирішення автотоварознавчої експертизи було поставлено наступне питання - яка ринкова вартість на дату оцінки автомобіля Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Витрати з оплати вартості експертизи було покладено на [PERSON] 02.02.2022 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз справу було повернуто без проведення експертизи, оскільки оплата за її проведення до Інституту не надійшла. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2022 поновлено провадження у справі. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 29.03.2023 зупинено провадження у справі, у зв`язку зі смертю [PERSON] , який помер [INFO] , до залучення його правонаступника. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 05.01.2024 поновлено провадження у справі, в якості правонаступників [PERSON] до участі у справі залучено [PERSON] , [PERSON] . У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи проти позову вказала на наступне. Позивачка обрала невірний спосіб захисту права, оскільки вимоги позивачки є суперечливими. Так, вимоги позивача полягають в тому, що позивач має бажання отримати і право власності на 1/2 частину автомобіля, і грошову компенсацію за 1/2 частину вартості цього транспортного засобу. Натомість, способом захисту цивільного права позивача щодо поділу спільної сумісної власності може бути або визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині права власності на автомобіль, або залишення автомобіля у власності відповідача та стягнення з останнього на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини цього майна чи навпаки. Спірний автомобіль купувався вже після завершення шлюбних відносин [PERSON] і [PERSON] , коли вже йшов процес розлучення, ініційований самою позивачкою, яка особисто у позовній заяві зазначає, що шлюбні відносини припинені з лютого 2017 року і ці обставини встановлені у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017, яке позивачка самостійно додала до матеріалів справи. Автомобіль придбаний [PERSON] 11.02.2017, тобто вже після припинення шлюбних відносин з позивачкою, тому вимога поділити зазначений автомобіль є недоречною та суперечить вже встановленим фактам у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017. Не погоджується і з визначеною позивачкою вартістю автомобіля, оскільки відповідно до звіту, на який посилається позивачка для визначення вартості автомобіля вбачається те, що вартість автомобіля встановлювалася без фактичного огляду автомобіля та без урахування фізичного зносу. Згідно з висновком експертного дослідження від 30.07.2021, зробленого на запит померлого [PERSON] ринкова вартість автомобіля складає 122 942,98 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. [PERSON] подала відзив, відповідно до якого погодилася з тими, що спірний автомобіль було придбано її батьками за спільні кошти. У відповіді на відзив [PERSON] , позивачка вказала на те, що наданий останньою висновок експерта не може бути належним доказом, оскільки відсутня інформація, що при його складанні було оглянуто саме автомобіль Mitsubishi Lancer X, н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску. Крім того, спірний автомобіль було придбано за рахунок продажу іншого автомобіля, який належав їй та померлому на праві спільної сумісно ї власності подружжя - автомобіля Шевроле. У подальшому, - 29.03.2023 позивачка подала уточнення до позовних вимог, у яких просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості спірного автомобіля - 100 576,5 грн. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 01.07.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2025 зустрічну позовну заяву [PERSON] визнано неподаною та повернуто [PERSON] . У судове засідання 11.12.2025 сторони не з`явилися. В матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача та представника [PERSON] [PERSON] про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2004, який було розірвано відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/201/328240 від 11.02.2017, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] придбав автомобіль Mitsubishi Lancer X, н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску. Згідно з п. 3.1. зазначеного договору вартість автомобіля склала 132 873,80 грн. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У відзиві на позов [PERSON] заперечувала факт того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] , оскільки спірний автомобіль купувався вже після завершення їх шлюбних відносин, коли вже йшов процес розлучення, ініційований самою позивачкою, яка особисто у позовній заяві про розірвання шлюбу зазначала, що шлюбні відносини припинені з лютого 2017 року і ці обставини встановлені у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017. Автомобіль придбаний [PERSON] 11.02.2017, тобто вже після припинення шлюбних відносин з позивачкою. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017 (а.с. 5 т. 1) вбачається те, що [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу в позові зазначала, що шлюбні відносини між ними припинилися з лютого 2017 року, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим та суперечить її інтересам. Мотивуючи рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] суд вказав на те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами були припинені з лютого 2017 року, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам [PERSON] . Судове рішення набрало законної сили - 08.02.2018. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.10.2023, справа № 644/2026/20, провадження № 61-12475св22). Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Оскільки в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2017 не вказано чітко дати фактичного припинення шлюбних відносин, зазначено лише, що з лютого 2017 сторони припинили шлюбні відносини, автомобіль було придбано 11.02.2017, - тобто в період шлюбу, суд не приймає заперечення відповідача - [PERSON] , щодо того, що вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами 1-3 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частинами 1-2, 4-5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленій у постанові від 09.07.20 у справі № 922/404/19. Звертаючись до суду з позовом позивачка просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля, за [PERSON] - право власності на 1/2 частини автомобіля, стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 100 576,5 грн. У подальшому, позивачка подала уточнення до позовних вимог, у яких просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на її користь 1/2 частину спірного автомобіля - 100 576,5 грн. Заяви про відмову від частини позовних вимог, у порядку передбаченому ЦПК України, а саме: визнання права власності по 1/2 частині автомобіля за нею та відповідачем у порядку поділу майна подружжя [PERSON] подано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, у позові в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] просить і визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля і стягнути на її користь компенсацію вартості частини автомобіля, що суперечить нормам ЦК України і СК України, відповідно до яких право на частку у праві спільної власності у співвласника припиняється з дня отримання ним компенсації вартості його частки. Крім того, в заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємців [PERSON] , 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 100 576,50 грн. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Частиною 1 ст. 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Отже, в силу норм ст. 1282 ЦК України спадкоємці відповідають перед кредитором у розмірі, який відповідає їх частці у спадщині. Таким чином, позовна вимога про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємців [PERSON] , 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 100 576,50 грн. суперечить вимогам ст. 1282 ЦК України, так як спадкоємці відповідають в межах їх часток у спадщині. Отже, заявлення [PERSON] в позові одночасно двох вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля і стягнення на її користь компенсації вартості частини автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки право на частку у праві спільної власності у співвласника припиняється з дня отримання ним компенсації вартості його частки, позовна вимога про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] , 1/2 частину вартості автомобіля у розмірі 100 576,50 грн. суперечить вимогам ст. 1282 ЦК України, так як спадкоємці відповідають в межах їх часток у спадщині. Крім того, обґрунтовуючи розмір частки у майні позивачка посилалася на звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу легкового автомобіля Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, від 02.09.2019 відповідно до якого середня ринкова вартість майна складає 201 153 грн. (а.с. 12-35 т. 1). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 22 постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд не приймає до уваги зазначений звіт, як належний доказ у справі, оскільки зі змісту зазначеного звіту вбачається те, що автомобіль Mitsubishi Lancer X, н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, при його складанні не оглядався. Одночасно, відповідно до висновку експертного дослідження від 30.07.2021 проведеного за заявою [PERSON] та наданого до відзиву [PERSON] , (а.с. 167-184 т. 1) на дослідження експерта було надано автомобіль Mitsubishi Lancer X, н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, та ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на момент проведення дослідження складає 122 942 грн. 98 коп. Доказів на спростування зазначеного висновку позивачем суду не надано. До того ж, відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2021 у справі за клопотанням [PERSON] призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м. Київ, на вирішення автотоварознавчої експертизи було поставлено наступне питання - яка ринкова вартість на дату оцінки автомобіля Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, номер шасі [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Витрати з оплати вартості експертизи було покладено на [PERSON] . 02.02.2022 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз справу було повернуто без проведення експертизи, оскільки оплата за її проведення до Інституту не надійшла. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed