Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

18 вересня 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області (далі по тексту Позивач, прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі по тексту Позивач) звернувся до суду із позовом до Вишгородської районної державної адміністрації (далі по тексту Відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту Відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі по тексту Третя особа) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельним ділянками лісового фонду. Короткий зміст позовних вимог. Вимоги обґрунтовані тим, що Розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 23.03.2012 № 203 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» передано [PERSON] безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1951 га, за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження, 05.04.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029, площею 0,1951 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1634200 від 13.04.2013). За матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована у 31 кварталі Феневицького лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 31 кварталу Феневицького лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. За інформацією ДП «Іванківське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029 частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні вказаного лісогосподарського підприємства в кваралі 31 Феневицького лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування підприємство не надавало. Відповідно до інформації Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 10.03.2023 № 154 за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 54 виділі 31 кварталу Феневицького лісництва, який має наступні таксаційні характеристики: болото низинне, рослинність - осокова. Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення та/або погодження зміни цільового призначення земельних ділянок, розташованих в межах 31 кварталу Феневицького лісництва не приймалось. Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок. Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022 № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування підприємство не надавало. Таким чином, спірні земельні ділянки передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») без виключення їх з Державного лісового фонду України. Отже, Іванківською районною державною адміністрацією на підставі спірного розпорядження здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення). Унаслідок прийняття вказаного розпорядження та реєстрації права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029 площею 0,1951 га дійсний власник (Київська обласна державна адміністрація) та землекористувач (ДСГП «Ліси України») цієї ділянки лісогосподарського призначення позбавленні можливості розпоряджатися і користуватися нею відповідно до вимог законодавства. У своїх позовних вимогах керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області просить: ?Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 23.03.2012 № 203 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність». ?Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1634200 від 13.04.2013 про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1951 га з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029. ?Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029, площею 0,1951 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] . Рух справи, позиції сторін. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 20 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 16 січня 2024 року від керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Василенка М. надійшла заява про продовження процесуального строку для усунення недоліків. 17 січня 2024 року від керувника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Василенко М. надійшла заява про усунення недоліків, в якій він просять відкрити провадження у справі. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 8 квітня 2024 року від філії «Іванківське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшли письмові пояснення, в яких останнє підтримало позовні вимоги прокурора та зазначило, що ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, є землями лісового фонду ДСГП «Ліси України» в особі філії «Іванківське лісове господарство», що підтверджується копією планшету лісовпорядкування, який підтверджує право постійного користування згідно п. 5 Прикінцевих положень ЛК України. Сторони в судове засідання не викликалися. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється, в зв`язку з неявкою в судове засідання сторін. Встановлені судом обставини та застосовані норми права. У зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. Відповідно до Розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 23.03.2012 № 203 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» передано [PERSON] безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1951 га, за межами населеного пункту /а.с. 27/. В позовній заяві прокурор посилається на те, що на підставі вказаного розпорядження, 05.04.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029, площею 0,1951 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1634200 від 13.04.2013). Проте, до позовної заяви копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1634200 від 13.04.2013 прокурором додано не було. Прокурор посилається на те, що за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в 31 кварталі Феневицького лісництва. Право постійного користування ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 31 кварталу Феневицького лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Відповідно до інформації Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 10.03.2023 № 154 за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення. Судом встановлено, що відповідно до протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року з розгляду проекту організації розвитку лісового господарства Іванківського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки, проведено поділ території держлісгоспу на лісництва, їх площу в межах адміністративних районів, зміну площі за міжобліковий період в порівнянні із земельним балансом і державним обліком лісів, та встановлено, що загальна площа Іванківського держлісгоспу за даними земельного балансу станом на 01.01.2004 року становить 43 622 га, з яких, серед інших, площа Феневицького лісництва становить 7 248 га /а.с. 45/. Згідно з протоколом другої лісовпорядної наради від 22.05.2015 року з розгляду основних положень проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Іванківський лісгосп» Київської області, затвердженим начальником Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 22.06.2015 на 2015-2024 роки, проведено поділ території лісогосподарського підприємства на лісництва в межах адміністративних районів і зміні площ за минулий ревізійний період, та встановлено, що за даними теперішнього, попереднього, державного обліку лісів та земельного балансу станом на 01.01.2014, загальна площа лісгоспу становить 43 622 га, з яких, серед інших, площа Феневицького лісництва становить 7 248 га /а.с. 47/. Отже, загальна площа Феневицького лісництва в період 2004-2014 років не змінювалась. Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 945 припинено ДП «Іванківське лісове господарство». Пунктом 8 цього наказу визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником ДП «Іванківське лісове господарство». Наказом ДСГП «Ліси України» від 09.01.2023 № 245, за філією «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» закріплено майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.01.2023 № 62 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Іванківське лісове господарство» /а.с. 83-84/. Конституцією України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; об`єктом права власності Українського народу. Відповідно до статті 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» завдань суду, як державної правозахисної інституції, суд, здійснюючи правосуддя у сфері земельних правовідносин, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод громадянина, інтересів юридичних осіб, суспільства і держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України). Згідно з положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої статті 116 ЗК України). Доводи прокурора про те, що спірні земельні ділянки незаконно передані у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство» без виключення їх з Державного лісового фонду, тобто спірними розпорядженнями Іванківської районної державної адміністрації, які відвели ділянки у приватну власність без згоди землекористувача, без вилучення ділянки з постійного користування, без зміни цільового призначення, без розроблення і затвердження в установленому законом порядку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянрок, суд не приймає до уваги та вважає їх недоведеними, з огляду на таке. Згідно з листом Секретаріату КМУ від 12.08.2019 року, адресованому Броварській місцевій прокуратурі у відповідь на лист від 05.08.2019, вих. № 5768вих-19, КМУ повідомило про те, що рішень про вилучення та/або погодження зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебували у постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство», не приймалось /а.с. 61. Проте, з цього листа неможливо встановити, за який саме період КМУ не приймались такі рішення, а лист Броварської місцевої прокуратури від 05.08.2019, вих. № 5768вих-19 в матеріалах справи відсутній, а тому, суд позбавлений можливості встановити, за який період прокурором у секретаріаті КМУ витребовувалась така інформація. За змістом наведених приписів суд дійшов до висновку, що Іванківська районна державна адміністрація мала повноваження щодо розпорядження земельними ділянками. Щодо способу захисту. Звертаючись до суду з позовом, прокурор просить усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом: визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації № 203 від 23.03.2012 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність»; скасування рішення державного реєстратора № 1634200 від 13.04.2013 року про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029; повернення земельної ділянки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] . Оскаржуваним Розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації № 203 від 23.03.2012 року передано у приватну власність відповідачу спірну земельну ділянку. На підставі вказаного розпорядження, 05.04.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029, площею 0,1951 га та видано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1634200 від 13.04.2013, що визнається сторонами. Суд зауважує на тому, що прокурором не додано до позову дане рішення, на яке він посилається в позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час постановлення спірного рішення) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. З огляду на те, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31.10.2012 року у справі № 6-53цс12), відсутність в матеріалах справи такого рішення з боку держави, як власника земельних ділянок, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого Іванківська районна державна адміністрація набула право власності на спірні земельні ділянки. Отже, оскаржувані рішення не є первинним підставами вибуття спірних земельних ділянок з власності держави в особі Київської ОДА. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд вважає зазначити, що власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. До аналогічних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18). Отже, заявлені прокурором позовні вимоги про визнання недійсними розпоряджень Іванківської районної державної адміністрації № 203 від 23.03.2012, скасування рішення державного реєстратора № 1634200 від 13.04.2013 року про реєстрацію права приватної власності та повернення ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] не є ефективними способами захисту прав власника спірної земельної ділянки. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновок в постанові Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом уналежний спосіб, який є ефективним. Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). З огляду на встановлені обставини справи та правові позиції, наведені у постановах Верховного Суду, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог прокурора в цій частині, оскільки обраний ним спосіб захисту не є ефективним. Прокурор пояснює обраний негаторний спосіб захисту накладенням спірних земельних ділянок на лісовий фонд. Невірно обраний спосіб захисту - є самостійною підставою для відмови у позові. В цій справі це також призводить до того, що суд позбавлений можливості оцінити три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання держави в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Так, КЦС ВС у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц та від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача, як добросовісного набувача, на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна, а також за відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Отже, неправильно обраний спосіб захисту позбавляє відповідача його права на перевірку судом трьох критеріїв, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання держави в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Отже, позбавлення цих прав відповідача є несумісним із його правом на справедливий судовий розгляд. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, в тому числі, через неправильно обраний спосіб захисту подання негаторного позову. Суд також зауважує, що Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісних набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ, який набув чинності 9 квітня 2025 року, надає відповідачам додаткові гарантії для захисту їх права власності на спірні земельні ділянки, так як позов прокурора поданий більш, ніж через 15 років після отримання відповідачами права власності на земельні ділянки. Прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в 31 кварталі Феневицького лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». В обґрунтування позовних вимог прокурором до позовної заяви було долучено, зокрема: лист ВО «Укрдержліспроект», вих. № 472 від 22.07.2016 року, адресований директору ДП «Іванківський лісгосп» про надання фрагментів з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів та їх виділів межами спірних земельних ділянок /а.с. 28/; фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу №31 Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп», виконаний інженером-таксатором Комплексної експедиції ВО «Укрдержліспроект» Пашко Т.Є. /а.с. 29-30/; проект організації та розвитку Іванківського лісгоспу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Міністерства лісового господарства України (1994 рік) /а.с. 35-37/; проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» Київського обласного управління лісового господарства (2005 рік) /а.с. 38-40/; проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства (2015 рік) /а.с. 41-42/; протокол другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Іванківського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки /а.с. 44/; протокол координаційно-технічної наради за підсумками польових робіт з базового лісовпорядкування в державних лісогосподарських підприємствах Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України від 18.12.2014 року /а.с. 45-46/; протокол другої лісовпорядної наради від 22 травня 2015 року з розгляду основних положень проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Іванківський лісгосп» Київської області (з додатками) /а.с. 47-48/; план ДП «Іванківський лісгосп» Феневицького лісництва, лісовпорядкування 2014 року /а.с. 49-50/; проект організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Іванківське лісове господарствл» Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства», Феневицьке лісництво, 2015 /а.с. 51/; планшет № 3 лісовпорядкування 1983 року /а.с. 52/; планшет № 3 лісовпорядкування 2003 року /а.с. 53/; планшет № 3 лісовпорядкування 2014 року /а.с. 54/; план ДП «Іванківський ЛІСГОСП» Феневицьке лісництво /а.с.55/; лист ДП «Іванківське лісове господарство», вих. № 516 від 05.11.2019 року, адресований заступнику керівника Броварської місцевої прокуратури про те, що підприємство не надавало погодження на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок /а.с. 56/; лист Секретаріату Кабінету Міністрів Украївни № 16494/2-19 від 12.08.2019, адресованій Броварській місцевій прокуратурі про те, що Кабінетом Міністрів рішень про вилучення та/або погодження зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебували у постійному користуванні державного підприємства «Іванківське лісове господарство» не приймалося /а.с.61/; лист директора філії «Іванківське лісове господарство» ДП «Ліси України», вих. № 154 від 10.03.2023 року, адресований начальнику Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури про накладення спірних земельних ділянок на землі Феневицького лісництва з додатком: фрагментом з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 31 Феневицького лісництва /а.с. 62, 63/; проект організації та розвитку лісового господарства Іванківського ДЛГ державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» (2004 рік) /а.с. 64/; планшет № 3 лісовпорядкування 2003 року складений на основі геоданих землевпорядкування 1986-1988 р.р. і лісовпорядкування 1993 р. /а.с. 65/; фрагмент з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 31, № 50 Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп», лісовпрядкування 2014 року /а.с. 66/; проект організації та розвитку лісового господарства Державного підприємтсва «Іванківське лісове господарство» Феневицьке лісництво, (2015 рік) /а.с. 67/; фрагмент з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 31, № 50 Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп», лісовпрядкування 2014 року /а.с. 68/; планшет № 3 лісовпорядкування 2014 року ДП «Іванківський лісгосп» Феневицького лісництва, складений на основі матеріалів землевпорядкування 1989-1992 р.р., отрофотопланів 2006-2007 р. р. та лісовпорядкування 1993 р. /а.с. 69/; /; план ДП «Іванківський ЛІСГОСП» Феневицьке лсництво /а.с. 70, 71/; Лист Головного управління Держгеоскадастру у м. Києві та Київській області за №10-10-0.222-2505/2-23 від 24.03.2023 року, адресованій Вишгородській окружній прокуратурі, про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1951 га, кадастровий номер 3222086400:04:007:0029, розташованої за межами населеного пункту Феневицької сільської ради Іванківського району Київської обалсті /а.с. 73/. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд приходить до наступного. У відповідності до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Так, згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Проте, надані прокурором документи щодо правомірності постійного користування землею філією ДП «Іванківське лісове господарство», зокрема Проект організції та розвитку лісового господарства 1994 року, Проект організації і розвитку лісового господарства Іванківського ДЛГ державного лісогосподарського обєднання «Київліс» за 2004 рік, Проект організації і розвитку лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» 2005 року, Проект організації і розвитку лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» 2015 року, План лісонасаджень ДП «Іванківське лісове господарство» 2014 року не містять погоджень з органами землевпорядкування Іванківського району Київської області та територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а тому суд не може прийняти до уваги такі докази, як належні. Відповідно, такі документи не можуть бути взяті судом до уваги як докази, що посвідчують право користування філії «Іванківське лісове господарство» спірною земельною ділянкою. Фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 31 Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп», виконаний за матеріалами лісовпорядкування 2014 року інженером-таксатором комплексної експедиції ВО «Укрдержліспроект» Пашко Т.Є., як доказ, суд оцінює критично, оскільки він не містить будь-яких посилань на документи, на підставі яких він був виконаний. Аналогічно фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 31 Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп», виконаний за матеріалами лісовпорядкування 2003 року інженером-таксатором комплексної експедиції ВО «Укрдержліспроект» Пашко Т.Є., як доказ, суд оцінює критично, оскільки він не містить будь-яких посилань на документи, на підставі яких він був виконаний. Відповідно до ст. 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до вимог ст. 53 ЛК України державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету. Порядок ведення державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України. Таким порядком є Порядок ведення державного лісового кадастру, затверджений постановою КМУ від 20.06.2007 № 848. Відповідно до п.п. 5, 7, 9 та 10 цього Порядку, дані про розподіл лісового фонду між власниками лісів і постійними лісокористувачами, його кількісний склад погоджуються з територіальними органами Держгеокадастру. Республіканський комітет з лісового та мисливського господарства Автономної Республіки Крим, територіальні органи Держлісагентства (далі - органи Держлісагентства) щороку подають територіальним органам Держгеокадастру інформацію про показники кадастру з урахуванням поточних змін для ведення ними державного земельного кадастру. Підприємства, установи, організації та громадяни, що мають у постійному користуванні або у приватній власності ліси, надсилають до 1 березня року проведення чергового державного обліку лісів погоджену з територіальними органами Держгеокадастру та оформлену в установленому порядку документацію первинного обліку лісів відповідним державним лісогосподарським підприємствам Держлісагентства для узагальнення і подання органам Держлісагентства до 1 травня зведеної облікової інформації. Держлісагентство: перевіряє повноту і достовірність зведених відомостей кадастру, узагальнює їх в цілому по Україні і до 1 листопада року проведення чергового державного обліку лісів подає Мінекономрозвитку, Міндовкіллю та Держгеокадастру. Проте, в матеріалах справи відсутні проекти землеустрою щодо встановлення меж земель лісового фонду ДП «Іванківське лісове господарство». Відсутність такого проекту землеустрою позбавляє можливості суд встановити факт перебування спірної земельної ділянки в межах земель лісового фонду. В позовній заяві прокурор зазначає про те, що ДП «Іванківське лісове господарство» в липні 2016 року та повторно в лютому 2019 року здійснено вивчення виявлених випадків накладення земельних ділянок, які перебувають у приватній власності громадян на землі лісового фонду, що перебувають у постійному користуванні вказаного підприємства, із залученням спеціалістів Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об?єднання (далі - ВО «Укрдержліспроект»). Вивченням встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222086400:04:007:0029 накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство» в кварталі № [NUMBER] Феневицького лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Дослідивши долучені до позову документи, суд зауважує на тому, що координати точок та площа такого накладення не визначена, жодних експертних досліджень з даного приводу не проведено. Прокурором не було надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що розпорядженнями Іванківської районної державної адміністрації було надано відповідачам ділянки лісового призначення, а висновок прокурора, здійснений ним на підставі аналізу листів ДП «Іванківське лісове господарство», проектів організації і розвитку лісового господарства, планшетів, не є належним доказом на підтвердження стверджуваного позивачем факту накладення спірних земельних ділянок на землі лісового господарства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Підтвердження обставин накладення однієї земельної ділянки на іншу може бути відповідна земельно-технічна експертиза (постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 372/2650/17 (провадження № 61-12760св19), від 15 вересня 2021 року у справі № 570/1721/20 (провадження № 61-10072св21), від 13 квітня 2022 року у справі № 738/46/20 (провадження № 61-5944св21), від 19 березня 2025 року у справі № 569/2168/23 (провадження № 61-14290св24), від 09 липня 2025 року у справі № 500/5781/17, провадження № 61-4018св25)). В рамках даної справи прокурором не подавалося жодних клопотань про призначення земельної експертизи. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Однак надані покурором копії планштетів не доводять факту накладення на землі лісогосподарського призначення, оскільки не містять поворотних точок, точок координат. За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою. Отже, для вирішення подібних спорів, земельна ділянка, яка накладається, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2022 року у справі №619/2766/19, викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2024 у справі №686/27476/21. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 травня 2023 року у справі №515/1315/18. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Таким чином, позивачем у порушення вимог процесуального права не виконано свого обов`язку в частині доказування порушеного права держави, в інтересах якої подано позов прокурором, не доведено віднесення спірних земельних ділянок до земель лігосподарського призначення, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто, ст. 1 Першого протоколу гарантує особі мирне володіння майном, однак її право може бути обмежено з боку держави на певних умовах, передбачених законом, та лише у суспільних інтересах. У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Європейський суд з прав людини суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. ЄСПЛ вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. У свою чергу ЄСПЛ зазначає, що вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Таким чином, позовні вимоги керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельним ділянками лісового фонду задоволенню не підлягають. Вирішення питання про судові витрати Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то судові витрати в розмірі 8 052 грн. сплаченого позивачем судового збору, - покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed