Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В позовній заяві позивач вказує, що в період шлюбу з [PERSON] побудували житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 146,3 кв.м., житловою площею 76,7 кв.м. та придбали нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 215,4 кв.м. Право власності на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] , 1982 року народження та [PERSON] , 1986 року народження. Вона з чоловіком, відповідачем по справі з 2016 року проживали разом в будинку [ADDRESS] , з 08.06.2016 року була в ньому зареєстрована. В кінці травня 2024 року вона поїхала в гості до доньки [PERSON] ,, яка проживає в США, а коли повернулася 12 серпня 2024 року додому, то не змогла потрапити в будинок, оскільки чоловік змінив замки як у хвіртці на подвір`я будинковолодіння так і в самому будинку. З цього приводу від неї було звернення до правоохоронних органів. Крім того, 19.06.2024 року відповідач без її згоди та відома виписав її з будинку, оскільки право власності на житло зареєстроване за ним. Так як відповідач позбавив її доступу до житла, вона вимушена була звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. Оскільки, нерухоме майно було придбане в період шлюбу з відповідачем просить суд визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та по 1/2 частині нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 215,4 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала просила їх задовільнити. Додатково зазначила, що житловий будинок будувався до 2015 року тривалий час. Скільки вклали коштів у будівництво конкретно сказати не може. В будівництві будинку вона приймала участь. Вона не працювала, бо займалася сім`єю. До США вона поїхала в 2003 році і там працювала, заробляла гроші, в Україну вона приїжджала і від`їжджала. Чоловік як і вона мав грин карту з 2003 року. Зароблені гроші вона привозила додому і вкладала в будівництво і на інші потреби сім`ї. Вона з чоловіком мали спільний бюджет, вели спільне господарство. На будівництво також були витрачені кошти і з продажу машини в 2005 році. Раніше у них була службова квартира, де вони і проживали разом. Коли вона перебувала за кордоном, чоловік без неї продав квартиру та вклав кошти в будинок. В шлюбі з відповідачем вони з 24 квітня 1982 року. Їй також відомо, що брат чоловіка йому подарував земельну ділянку, на якій і побудований їхній будинок. Документацією на нерухоме майно займався чоловік. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, додатково зазначила, що оскільки, нерухоме майно було придбано під час шлюбу, то згідно чинного законодавства, позивач має право на 1/2 його частки. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Котар С.В. в судовому засіданні зазначила, що сторона відповідача не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Земельну ділянку, на якій знаходиться спірний житловий будинок [PERSON] було подаровано ще в 2008 році. Її довіритель за особисті кошти, які отримав як компенсацію після врегулювання питань щодо травм, отриманих в результаті аварії в США в 2006 році, збудував будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Тому вказаний будинок є його особистою власністю. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши учасників розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 24.04.1982 року відділом РАГСу Славутського міськвиконкому Хмельницької області, актовий запис № 69. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] ». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 389622707 від 05.08.2024 [PERSON] є власником: -земельної ділянки кадастровий номер: 3210945300:01:129:0295, площею 0,05га, призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, адреса: [ADDRESS] ; -житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загально площею: 146,3 кв.м., житловою площею: 76,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; підстава виникнення права власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 року, свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 19.03.2015 -нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] , технічний опис майна: нежитлове приміщення загальною площею 215,4кв.м., вартістю балансовою, розташоване на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку; підстава виникнення права власності: договір-купівлі-продажу, 1-14,06.01.2005 року Згідно договору дарування земельної ділянки від 07 квітня 2008 року укладеного між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обаровуваний), посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочною О.А. зареєстровано в реєстрі за № 1307, [PERSON] подарував, а [PERSON] , прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0500га (кадастровий номер 3210945300:01:129:0295) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідач стверджує, що спірний будинок є його особистою приватною власністю, оскільки, будівництво спірного будинку велося на земельній ділянці, що йому подарована та за приватні кошти, а саме: за кошти які він отримав як компенсацію в якості повного врегулювання позову за травми, отримані в результаті автомобільної аварії 12.03.2006 року, підтвердження додає копію заключного звіту та його перекладу Джулії Красовськи помічника юриста Адвокатське бюро Олександра Беспечного, 2360 Вестчестер Авеню, Бронкс, Нью-Йорк, 104 від 7.29.12. При цьому не надає жодних належних доказів, про те, що грошові кошти, а саме: компенсація в сумі 92500,00доларів США, були витрачені на будівництво житлового будинку, поданий заключний звіт жодним чином не підтверджує факту будівництва житлового будинку [ADDRESS] за кошти в розмірі 92500,00доларів США, тому відповідачем жодним належним доказом не доведено факту, що зазначний житловий будинок збудований за його приватні кошти. Крім того, відповідачем не спростовано та не подано жодних заперечень, що нежитлове приміщення, за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20-ц вказував, що визначальним для з`ясування юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце під час шлюбу, а факт набуття (створення) майна. Відповідачем не надано жодних належних доказів про те, що будівництво спірного житлового будинку велося за його приватні кошти. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, участі обох сторін по справі в здійсненні будівництва, ремонту житла, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період будівництва спірного будинку, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18). З огляду на викладені обставини, враховуючи, що будівництво житлового будинку та придбання нежитлового приміщення, було в період шлюбу сторін, відсутності належних доказів щодо будівництва житла за приватні кошти відповідача, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на спірне майно, тим самим є усі підстави вважати, що спірне майно належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності. Факт того, що земельна ділянка за кадастровим номером: 3210945300:01:129:0295, площею 0,0500га, за адресою: [ADDRESS] перебуває у приватній власності [PERSON] та є його особистою власністю [PERSON] не оспорювався. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Доказів, які б стали підставою у відступленні засад в рівності часток подружжя до суду не подано. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок та нежитлове приміщення були набуті сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину будинку та нежитлового приміщення. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути 15140,00 грн. судового збору На підставі ст. 3, 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст. 15, 367-368, 372 ЦК України,

Outcome: approved