Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до російської федерації в особі представницького органу міністерства юстиції російської федерації (надалі «Відповідач») про стягнення з російської федерації на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн., що є еквівалентом 119 948,66 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.08.2025 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що з початком війни чоловік Позивача, військовий пенсіонер [PERSON] записався добровольцем, з травня 2014-го його було призначено начальником штабу, [NUMBER] територіальний батальйон оборони «Прикарпаття» та був вбитий вдень під час обстрілу снайпером під Амвросіївкою Донецької області. Про загибель чоловіка [INFO] при виконанні бойового завдання, вірного військовій присязі, Позивачу сповістив [INFO] \~ відповідно до повідомленням про смерть від 08.07.2014 №28. Згідно Лікарського свідоцтва про смерть №130 від 09.07.2014 підтверджується місце смерті чоловіка Позивача, а саме Донецька область, Авмросіївський р-н, населений пункт м. Амвросіївка, у довідці про причину смерті вказано дифузна вогнепальна травма голови. Як зазначено у позові, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , дата видачі 15.07.2014, підтверджується смерть [PERSON] , [INFO] у віці 45 років про що 15 липня 2014 складено відповідний актовий запис №1089, місце смерті Україна, Донецька область, Амвросіївський р-н, м. Амвросіївка. Витягом з наказу командира військової частини-польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 08.07.2014 №78 підтверджується виключення [PERSON] - начальника штабу - першого заступника командира батальйону, який загинув " [INFO] в результаті вогнепального поранення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Позивач у позовній заяві вказує на те, що загибель її чоловіка [PERSON] , відбулося через поранення, яке призвело до смерті [INFO] , отримане під час виконання обов`язків військової служби у період участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України, чим відповідач порушив його невід`ємне право на життя, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Внаслідок втрати чоловіка та з огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права та свободи людини в Україні, Позивач відчуває невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, втратила віру в майбутнє, така втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, змушена самостійно виховувати дочку та сина, батько яких загинув. Позивач додатково зазначає, що її постійно переслідує відчуття самотності, адже вона залишилася без найближчої людини, з якою поділяла життя, виховувала дітей, і з якою могла поділитися думками, отримати пораду, підтримку, душевну розмову. Це горе пронизує її щоденне існування, залишає відбиток на її психічному стані, соціальному житті та емоційному благополуччі. Ця моральна шкода є прямим наслідком збройної агресії, яка забрала життя її чоловіка. Смерть її чоловіка докорінно змінила її життя, позбавивши її не лише близької людини, а й фундаменту для подальшого особистого і сімейного існування. Втрата чоловіка та батька для неї є довічною та непоправною, їй не вистачає його присутності та підтримки. Безумовно, що його смерть призвела до незворотних негативних змін у її житті та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Така втрата зумовила сильні моральні страждання, адже Позивач дорожила стосунками із близькою людиною, цінувала його щоденну турботу, у зв`язку із чим у Позивача порушено нормальні життєві зв`язки, оскільки така втрата спричинила психологічну травму та призвела до моральних страждань. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.08.2025 року відкрито провадження у справі №344/13948/25, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник підтримували позовні вимоги в судових засіданнях, в подальшому [PERSON] подала заяву про розгляд справи без участі її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просила їх задовольнити. Відповідач російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином шляхом публікації оголошення про виклик на сайті суду. Відзиву на позов від відповідача не надходило, як і будь-яких інших заяв чи клопотань. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 30 травня 1998 року у відділі РАЦС Івано-Франківського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №563, прізвище після одруження: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Згідно лікарського свідоцтва про смерть №130 від 09.07.2014 місце смерті [PERSON] -\~ Донецька область, Авмросіївський р-н, населений пункт м. Амвросіївка. Відповідно до довідки про причину смерті (до форми №106/о №130, видається для поховання) від 09.07.2024 року причину смерті вказано дифузна вогнепальна травма голови. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , дата видачі 15.07.2014, [PERSON] помер [INFO] у віці 45 років, про що 15 липня 2014 складено відповідний актовий запис №1089, місце смерті: Україна, Донецька область, Амвросіївський р-н, м. Амвросіївка. Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини-польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №78 від 08.07.2014 року,\~ [PERSON] - начальника штабу - першого заступника командира батальйону, який загинув " [INFO] в результаті вогнепального поранення виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Вирішено виплатити грошову премію, яка надається за сумлінне виконання службових обов`язків передбачену наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 р. № 260 в розмірі 125% по 31 липня 2014 року. Виплатити щомісячну грошову винагороду в розмірі 60% по 31 липня 2014 року передбачену наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 року № 595. Виплатити надбавку, яка надається за виконання особливо важливих завдань передбачену наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 р. №260 у розмірі 100% по 31 липня 2014 року. Виплатити винагороду в розмірі місячного грошового забезпечення по 20 липня 2014 року, але не меншу 3000 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 року №158. Згідно Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 30.07.2014 №2128 зазначено, що травма майора [PERSON] , 1968 року народження: Дифузна вогнепальна травма голови", яка згідно довідки про причину смерті № 130 від 9 липня 2014 року Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи послужила причиною його смерті [INFO] /Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 15 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, - травма і причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Згідно Указу Президента України від 26 лютого 2015 року № 109/2015 «Про відзначення державними нагородами України» [PERSON] (майора) нагороджено орденом Богдана Хмельницького III ступеня посмертно. З додатків доданих Позивачем до справи вбачається, що [INFO] 19.02.2019 року видано [PERSON] безстрокове посвідчення серії [NUMBER] , відповідно до якого пред`явник має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби. Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради [PERSON] 15.04.2021 року, видано безтермінове посвідчення серії [NUMBER] , відповідно до якого пред`явник має пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни. Посилаючись на факт загибель чоловіка Позивача, [PERSON] , через поранення, яке призвело до смерті [INFO] , отримане під час виконання обов`язків військової служби у період участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України, чим відповідач порушив його невід`ємне право на життя, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і така втрата зумовила сильні моральні страждання Позивача, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн., що є еквівалентом 119 948,66 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.08.2025 року. Згідно із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 р. у справі №490/9551/19 (провадження № 61-19853св21) з огляду на те, що починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України, то у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю, завданої внаслідок збройної агресії рф на території України, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі «Конвенція») передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Статтею першою Закону України «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до абз. 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року російська федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Силові дії російської федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як слідує зі ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до пунтку 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Уданій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст. 23ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 52/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Суб`єктом завдання Позивачу моральної шкоди нею у позові зазначено російську федерацію, до якої в особі її міністерства юстиції пред`явлено даний цивільний позов. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Право на життя передбачене Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН. При вирішенні вимог Позивача суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Відповідно до вимог «Правила суду компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 5 000 000,00 грн., що є еквівалентом 119 948,66 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.08.2025 року, Позивачем доведено, що внаслідок втрати чоловіка вона відчуває невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, втратила віру в майбутнє, така втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, змушена самостійно виховувати дочку та сина, батько яких загинув, її постійно переслідує відчуття самотності, адже вона залишилася без найближчої людини, з якою поділяла життя, виховувала дітей, і з якою могла поділитися думками, отримати пораду, підтримку, душевну розмову. Це горе пронизує її щоденне існування, залишає відбиток на її психічному стані, соціальному житті та емоційному благополуччі. Ця моральна шкода є прямим наслідком збройної агресії, яка забрала життя її чоловіка. Смерть її чоловіка докорінно змінила її життя, позбавивши її не лише близької людини, а й фундаменту для подальшого особистого і сімейного існування. Втрата чоловіка та батька для неї є довічною та непоправною, їй не вистачає його присутності та підтримки. Така втрата зумовила сильні моральні страждання, адже Позивач дорожила стосунками із близькою людиною, цінувала його щоденну турботу, у зв`язку із чим у Позивача порушено нормальні життєві зв`язки, оскільки така втрата спричинила психологічну травму та призвела до моральних страждань. Крім того, Суд звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі. Згідно зі статтею 1 Закону України збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. 2 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих Позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, Суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну Позивачу моральну шкоду у розмірі 5 000 000,00 грн., що є еквівалентом 118 281,33 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.12.2025 року. При цьому, Суд, вирішуючи питання судового імунітету іноземної держави (рф) в рамках даного судового провадження, застосовує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21 ) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104728451), в якій Верховним Судом зазначено наступне: «Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що в рамках розгляду даної цивільної справи Позивачем доведено факт завдання їй моральної шкоди винними (умисними) незаконними діями рф, пов`язаними з її збройною агресією щодо України, причинний зв`язок між такими діями та завданою шкодою, а також обґрунтовано заявлений до відшкодування розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн., що є еквівалентом 118 281,33 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.12.2025 року, який Суд вважає справедливим для відновлення порушеного особистого немайнового права Позивача. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України,ст. ст. 23, 1173, 1176 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст.10-13, 19, 235, 258, 259, 263-265, 268, 272, 353, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved