Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди до [PERSON] (далі відповідач). Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом тривалого періоду часу відповідач розповсюджує щодо позивача недостовірну інформацію в судах різних інстанції. Під час розгляду справ, які стосуються цивільних взаємовідносин [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Старенький Сергій Євгенійович, відповідач поширює усно та письмово інформацію, яка не відповідає дійсності та яка шкодить професійній репутації позивача, чим завдає непоправної шкоди честі, гідності та ділової репутації [PERSON] при здійсненні ним професійної адвокатської діяльності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем поширена в судах недостовірна, інформація, яка не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність та професійну репутацію [PERSON] , а саме: А) по справі № 757/23255/20-ц в судовому засіданні від 17.06.2021: «13:28 Адвокат Старенький він, зазвичай, нагло бреше все що він говорить» «14:45 Вона за допомогою адвоката Старенького провокації і скандали» «14:59 Вона займається адвокатом, вона з ним «спить»...» «17:22 Адвокат Старенький просто продає сміття.» «17:39 А адвокату треба гроші, він їй продає всяке сміття і тому вона нещасна платить йому гроші, думаючи що він її говорить правду Він насправді, просто брехун звичайний.» «18:41 Адвокат Старенький, оскільки він має кримінальне минуле,..., купив собі посвідчення у Полтавській області» «в нього є приватні особисті відносини з [PERSON] бо у неї є квартира, він хоче в ній жити, бо він розлучився з жінкою судиться» Б) по справі № 757/42593/21-ц в судовому засіданні від 07.12.2022: «2:46 Оця, оця котра колишній працівник СІЗО Старенький, він організовує викрадення дітей, потім шантаж... він просто шантажує на гроші щоб чоловіки платили за це» «9:26 адвокат Старенький діючи з секретарі..., через підставляє суддів і платить їм хабарі» в судовому засіданні від 22-02-2023: «10:05 Адвокат Старенький як колишній керівник СІЗО він вміє реалізовувати тільки провокації і подібні схеми, яким чиним..... Це потрібно для того, щоб викрасти дитину, а потім захищаться цим рішенням..... Тобто, їм це потрібно для того шо би, потім вкрасти дитину» в письмовому «Додатку до відзиву на апеляційну скаргу» від 22.01.2023 року: «Заяви до суду першої інстанції... була і є частиною значно більшого злочинного плану зі створення умов для організації викрадення дитини - [PERSON] , розробленого колишнім працівником СІЗО з відповідним набутим там мисленням кримінального правопорушника, корупційними зв`язками в правоохоронній системі та судах, відомим хабарником [PERSON] та його спільників із підрозділів Служб в справах дітей місцевих органів влади. [PERSON] разом із спільниками (керівником СІЗО та мед частини C130) та колишніми підлеглими з Київського слідчого ізолятору, де він працював 15 років, був заступником начальника та керівником, організував в липні 2014 року втечу пізніше засудженого до кримінального покарання народного депутата [PERSON] . Саме за це його і було назавжди звільнено з державної служби» В) в справі №369/9382/21 в судовому засіданні від 11.04.2023: «2:44 Справа в тому шо це штучний позов. Він не має підстав. І адвокат Старенький і Істоміна, вони його просто вигадали цей позов, подали в не той суд з другою метою. У них фальшиво мета. Їм треба була довідка де я проживаю. І тому вони подали цей позов. Тому підстав немає, це абсолютне зловживання процесуальними правами. А, і вони просто тут сидять, для того щоб заробляти гроші і стягувати гроші з мого нещасного тестя який хворий, який хворий цукровим діабетом і має ішемічну хворобу серця, якому я поставив п`ять шунтів. Вони просто у нього гроші викачують. Тут аж двоє прийшло, тому шо їх тут.. не потрібно.. Вони просто фальшиві адвокати, прийшли люди, які створили фальшивий позов.» «15:51 [PERSON] , навмисно, за порадою ось цього адвоката Старенького, не приходить до дітей в село Чайки.» «19:01 [PERSON] : Є рішення служби у справах дітей від 05.05.21 року. Адвокат Старенький: Вам відомо, що це рішення скасовано головою сільради? А.Г. Це брехня, ви брешете, не скасовано це рішення» 19:42 [PERSON] : Так, це намагання ввести суд в оману. Адвокат Старенький відомий своєю брехнею, за те його з роботи звільнили. Адвокат Старенький: Я прошу зробити зауваження [PERSON] : Ну так це правда, це публічна інформація» В своєму позові [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 180 000 грн. та судові витрати. Ухвалою Києво- Святошинського районного суду Київської області від 4 вересня 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 07.02.2024 року, від відповідача за первісним позовом, надійшла до суду зустрічна позовна заява, [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Києво- Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2024 року з урахуванням ухвали від 13 лютого 2024 року про виправлення описки було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визначення інформації недостовірною та відшкодування завданої моральної шкоди для спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди». У лютому 2024 року від позивача за зустрічним позовом надійщла заява про збільшення позовних вимог, яка залучена судом до матеріалів справи. Зустрічні позовні вимоги, з урахуванням збільшених позовних вимог, мотивовані тим, що протягом тривалого часу, у підготовлених громадянином [PERSON] та виголошуваних ним у судових засіданнях позовних заявах чи їх частинах чи їх додатках, міститься недостовірна інформація стосовно [PERSON] , зокрема у справах № 757/55376/20-ц, № 757/15873/21-ц, № 367/5180/21, № 757/42593/21-ц, № 757/54897/20-ц, № 757/4115/20. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем за зустрічним позовом поширена в судах недостовірна інформація, яка не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, викривлення репутації відповідального та люблячого батька, яким є [PERSON] , а саме, твердження [PERSON] : -«про те, що «з моменту розірвання фактичних шлюбних відносин за одноосібним рішенням батька діти проживають разом із батьком за різними адресами»; -«з моменту припинення шлюбу до цього часу з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] її різних та близьких, систематично вчиняються дії, які мають характер домашнього насильства»; -«до 2020 року вони проживали родиною всі разом у квартирах [ADDRESS] , які були об`єднані в одне помешкання. Через неадекватну поведінку та подружні зради, схильність до психологічно та фізичного насильства вона припинила проживати з ним з 2017 року та подала на розлучення.»; -« [PERSON] постійно працює заробляє достатні кошти на утримання своїх дітей, спроможна забезпечити їх всім необхідним»; -«Не передавав молодшого сина, коли наставав її тиждень, або не відкривав двері, або тримав дитину закритою у кімнаті у квартирі [ADDRESS] »; -«домагаючись якнайкращого результату у майнових суперечках та змушуючи її підписати мирову угоду стосовно спільного майна на умовах, які будуть вигідні саме йому, [PERSON] почав погрожувати відібранням дітей, сказав, що не дасть розлучення та буде до останнього оскаржувати рішення про розірвання шлюбу»; -«він [ [PERSON] ] самочинно, без її [ [PERSON] ] згоди, у вересні 2019 року змінив місце проживання малолітнього сина та насильно забрав його проживати у квартиру [ADDRESS] »; -« [PERSON] наразі є небезпечним щодо неї та дітей, бо його поведінку неможливо назвати адекватною, тому неможливе будь-яке визначення місця проживання дітей з батьком, який є небезпечним». [PERSON] вважає, що в такий спосіб, громадянин [PERSON] переслідує такі цілі: вводити в оману суддів та інших осіб, ганьбити честь та гідність, ділову та персональну репутацію відповідального та люблячого батька, знущатись та завдавати фізичних страждань та моральної шкоди, створювати психологічний тиск та життєвий дискомфорт, відволікати від виховання та догляду за неповнолітнім сином, формувати негативний образу неетичного громадянина-правопорушника, що не відповідає дійсності. В судовому засіданні первісний позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до нього про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та відшкодування моральної шкоди, то в його задоволенні просить відмовити. Відзиву на зустрічний позов [PERSON] від [PERSON] до суду не надходило. Відповідач [PERSON] первісні позовні вимоги не визнав. Від відповідача надійшов відзив на позов [PERSON] , в якому він пояснив, що позивач у позовні заяві, на підтвердження не надає жодного доказу, а матеріали надані в матеріалах справи аудіозаписи на флеш носії не можуть вважатись достовірними, а відповідно з їх допомогою не можна встановити дійсні обставини справи, вже хоча б тому, що вони були одержані з порушенням порядку, встановленого законом, невідомо ким, коли і як оброблені, достовірність та автентичність записів ніким і ніяк не підтверджена, як і не надано свідчень збирання записів у спосіб визначений законом. Що стосується інформації про звільнення [PERSON] у зв`язку із прошенням присяги державного службовця, то дана інформація є у відкритому доступі , зокрема у Розпорядженні КМУ від 6 серпня 2014 р. № 683-р. Розпорядження КМУ від 6 серпня 2014 р. № 683-р та міститься на офіційній сторінці Верховної Радий України - https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/683-2014-%D1%80#Text, прінтскрін яких подаю у додатках. Також інформація «Голова Державної пенітенціарної служби [PERSON] , спочатку відсторонений, а потім звільнений через втечу з лікарні екс-нардепа [PERSON] , у четвер спробував узятися за виконання обов`язків голови служби.» поширена на сторінці газети «Лівий Берег» -https://lb.ua/news/2015/11/26/321940_uvolenniy_god_nazad_glava.html. Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Тобто, всі висловлювання, які зроблені у судових процесах, на які посилається позивач, не є поширенням недостовірної інформації за визначенням. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Розглядаючи справу в межах позовних вимог судом встановлено, що дійсно у мережі Інтернет на офіційній сторінці Верховної Радий України https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/683-2014-%D1%80#Text та на сторінці газети «Лівий Берег» https://lb.ua/news/2015/11/26/321940_uvolenniy_god_nazad_glava.html, розміщено інформацію про відсторонений, а потім і звільнення Голови Державної пенітенціарної служби Сергія Старенького. Саме вказану інформацію просить спростувати позивач у первісному позові, як таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як на передумову для звернення до суду з даним позовом позивач зазначив, що спірна інформація про вчинення ним кримінального злочину та у зв`язку з цим звільнення з державної служби завдає шкоди його правам як людини та громадянина, тощо. Судом встановлено, що дійсно мало місце розповсюдження саме вказаної - спірної інформації у мережі Інтернет на офіційній сторінці Верховної Радий України та на сайті «LB» (інтернет-видання «Лівий беріг») - ТОВ «Видавничий дім «ЛБ», проте відповідачу [PERSON] не належить вказане інтернет видання. Розміщення, поширення вказаної інформації відповідач [PERSON] заперечував, зазначивши про відсутність доказів належності йому вказаного каналу комунікації, як власне і зазначеної інформації. Зазначав, що загалом, в мережі інтернет таких поширень десятки якщо не сотні і вони є підтвердженням того, що він не поширював недостовірну інформація а тільки переказував вже поширену раніше публічно та широкодоступну інформацію в ЗМІ та на офіційних сторінках органів влади. Що стосується іншої інформації, яку, як стверджує позивач, відповідач [PERSON] поширює усно та письмово під час провадження у Київському апеляційному суді у справі 757/42593/21-ц, Печерському районному суді м. Києва по справі № 757/23255/20-ц, у Києво-Святошинському районному суді Київської області по справі № 369/9382/21, яка не відповідає дійсності та яка шкодить професійній репутації Позивача, чим завдає непоправної шкоди честі, гідності та ділової репутації [PERSON] при здійсненні ним професійної адвокатської діяльності, то на переконання суду, вона не являється фактичним твердженням, а лише оціночним судженням. Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. У постанові ВС від 26.10.2022 справа № 753/13197/18, що за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту». За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо. Водночас, враховуючи зазначені вище вимоги законодавства, положення Декларації та Резолюції, практику Європейського суду з прав людини, позиція національних судів під час розгляду таких справ полягає у необхідності відмови у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди при застосуванні таких висловів як: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб» (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц); «ублюдок» та «свинство» (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №591/3667/16-ц) тощо. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що викладенні висловлювання первісного відповідача під час судових засідань при розгляді справ, які стосуються цивільних взаємовідносин між [PERSON] та [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Старенький Сергій Євгенійович, є вираженням суб`єктивної думки відповідача, його припущеннями щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість первісного позову. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Зазначені положення Основного Закону кореспондуються зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з указаною статтею Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, свобода на вираження поглядів (свобода слова) не є безмежною, та може обмежуватися законодавчими нормами для захисту загальних інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, а також прав, свобод та законних інтересів окремої людини. Отже, наведені вище обмеження свободи слова, якщо вони ґрунтуються на відповідних законодавчих нормах, відповідають Конституції України, Конвенції та переслідують легітимну ціль, зокрема недопущення порушення прав інших осіб, у тому числі прав на повагу до честі, гідності та репутації. Такі обмеження знайшли своє закріплення у Цивільному кодексі України (надалі за текстом - ЦК України), зокрема, в загальних засадах (справедливість, добросовісність, розумність, обов`язок утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, недопущення дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, та спеціальних нормах (фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності - ч. 2 ст. 302 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації. Отже, право на поширення інформації про іншу особу пов`язується з обов`язком перевірити достовірність такої інформації, а також зустрічним правом особи, про яку поширюється інформація, вимагати поваги до її честі, гідності та ділової репутації. Згідно ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист права на недоторканність честі, гідності та ділової репутації може здійснюватися у загальний спосіб: відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України), та/або у спеціальний: спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихо соціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як вказано у Постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц, тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (надалі за текстом - ЄСПЛ) щодо її застосування. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом вважає, що поширена, відповідачем за зустрічним позовом, інформація, не відповідає дійсності, є недостовірною, направлена на опорочення честі, гідності та ділової репутації позивача, викривлення його репутації відповідального та люблячого батька та такою, що вводить суд в оману. Зокрема, майже у всіх процесуальних документах, підготованих та поданих до суду адвокатом Стареньким С.Є. у справах № 757/55376/20-ц, № 757/15873/21-ц, № 367/5180/21, № 757/42593/21-ц, № 757/54897/20-ц, № 757/4115/20, подається недостовірна або перекручена інформація, що стосується взаємовідносин [PERSON] та [PERSON] щодо шлюбгих відносин, домовленостей про місце проживання дітей, про вчинення з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] її різних та близьких, систематично дій, які мають характер домашнього насильства, про причини розлучення, яке начебто настало через неадекватну поведінку та подружні зради, [PERSON] та його схильність до психологічно та фізичного насильства та твердження про те, що [PERSON] наразі є небезпечним щодо неї та дітей, бо його поведінку неможливо назвати адекватною, тому неможливе будь-яке визначення місця проживання дітей з батьком, який є небезпечним. Всі ці твердження є недостовірними, не підтвердженими жодними доказами, та є нічим іншим, як намаганням перед суддями створити з [PERSON] негативного персонажа, який знущається з дружини, вчиняє домашнє насильство, а відтак, йому не можна довірити виховання дітей. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як встановлено судом, то спірна інформація по тексту є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань відповідачем суду надано не було. Зокрема, відповідачем у зустрічному позові не доведено, що позивач чинить чи чинив саме такі дії, та відповідає саме такій характеристиці, як про це заначено в процесуальних документах, які подавались ним до суду в рамках цивільних справ. Жодних вироків суду, що набули законної сили, з цього приводу суду не надано. Більше того, твердження про те, що « [PERSON] наразі є небезпечним щодо неї та дітей, бо його поведінку неможливо назвати адекватною» спростовано рішенням суду у справі 757/44421/21-ц в якому на підставі доведених фактів вчинення насильства саме [PERSON] щодо [PERSON] було видано обмежувальний припис для неї та заборонено наближатись до [PERSON] . Законність та правильність рішення Печерського суду від 17.01.22 року у справі 757/44421/21-ц підтверджено Верховним Судом України. При цьому, розповсюджена спірна інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач у зустрічному позові щодо недостовірності поширеної відповідачем інформації стосовно позивача, й законними підстави вважати її такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відтак, суд приходить до висновку про можливість спростування такої поширеної інформації про позивача у спосіб найбільш наближений до її поширення шляхом зобов`язання [PERSON] протягом 5-ти днів з дня набрання рішенням суду законної сили публічно стоячи перед входом до приміщення Державної кримінально-виконавча служба України за адресою [ADDRESS] попросити вибачення перед Позивачем за поширення про нього в судах недостовірної інформації із зазначенням номерів справ, записати таке проголошення вибачення у формі відео і надіслати диск із таким відео-записом кожному судді, що розглядали зазначені вище в п. 3,4 справи, [PERSON] та Позивачу [PERSON] . Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, які були заявлені і позивачем первісного позову і позивачем зустрічного позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, суд дійшов до такого. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже відсутні факти про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України потрібна наявність неправомірного рішення, дії чи бездіяльності фізичної особи, а також наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. До того ж, в обґрунтуваннях позовних вимог по первісному та зустрічному позовам, якими саме діями позивачам завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, не міститься жодних доказів, що підтверджують наявність шкоди, неправомірність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, та з яких міркувань позивачі виходили, визначаючи розмір шкоди, а тому суд вважає, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтовані і не знайшли свого підтвердження ні у первісному ні у зустрічному позовах, тож задоволенню не підлягають. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів щодо відшкодування моральної шкоди, необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача по первісному позову задоволенню не підлягають, то судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача за первісним позовом. Також, враховуючи, що позовні вимоги позивача по зустрічному позову підлягають частковому задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На основі з`ясованих обставин, на які посилалась сторона позивача, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв"язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність первісних позовних вимог та про відсутність правових підстав для їх задоволення, так як позивачем не надано суду жодного доказу спричинення моральної шкоди внаслідок дій, не зазначено та не доведено наявність причино-наслідкового зв`язку та настанням негативних наслідків, в тому числі моральної шкоди. Щодо зустрічного позову, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви про визнання спірної інформації недостовірною та зобов`язання відповідача її спростування шляхом вибачення перед позивачем за поширення про нього в судах недостовірної інформації із зазначенням номерів справ, записати таке проголошення вибачення у формі відео і надіслати диск із таким відео-записом кожному судді що розглядали зазначені вище в п. 3,4 справи, [PERSON] та позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , у відшкодуванні моральної шкоди відмовити.

Outcome: partial