Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до АТ «Київметробуд», у якому просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року у розмірі 12 116 гривень 00 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 263 598 гривень 15 копійок. Здійснити розподіл судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у період з 19.12.1986 року по 08.09.2021 року працював у АТ «Київметробуд» на підставі трудового договору, укладеного на невизначений строк, на посадах стропальника 5 розряду на ділянці вантажно-розвантажувальних робіт (з 19.12.1986 р. по 01.07.1987 р.), машиніста тепловоза в транспортно-свер`євому цеху (з 07.07.1987 р. по 01.02.1989 р.), машиніста тепловоза на виробничо-комплектувальній ділянці (з 01.02.1989 р. по 31.08.2009 р.), машиніста тепловоза виробничо-комплектувальної дільниці безпеки (з 12.09.2009 р. по 11.02.2019 р.); охоронника 3 розряду в відділі фізичної безпеки (з 12.02.2019 р. по 08.09.2021 р.). Також позивач вказує, що наказом АТ «Київметробуд» № 169 від 07.09.2021 року на нього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Наказом АТ «Київметробуд» № АТ 154 від 07.09.2021 року Товариством припинено з ним трудовий договір з 08.09.2021 року на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України - невідповідність займаній посаді. Наказом АТ «Київметробуд» №АТ 154 від 07.09.2021 року передбачено виплату компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року, та наказом АТ «Київметробуд» №169 від 07.09.2021 року доручено відділу бухгалтерії провести усі належні йому при звільненні виплати. Однак, у день звільнення АТ «Київметробуд» не надав та не надіслав позивачу письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні та не провів з позивачем розрахунок, чим порушив вимоги трудового законодавства України. Направлені позивачем відповідачу вимоги здійснити виплату належних працівнику сум при звільненні залишені без уваги АТ «Київметробуд». При цьому позивачем зазначено, що розмір середньоденного заробітку позивача встановлений заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.02.2022 року у справі 759/23003/21 та становить 742,53 грн. Спірним позивач вказує період з 09.09.2021 року (наступний день за датою звільнення) по 17.10.2025 року (день подання позовної заяви до суду), а тому вказує, що загальний розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року становить 263 598,15 грн. Станом на дату подання цього позову (17.10.2025 року) компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачена, письмове повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми позивач так і не отримав, тому порушення трудових прав позивача є триваючим, а строк звернення до суду не може вважатися пропущеним. Зокрема, позивач вказує на те, що перебіг строків був зупинений у зв`язку з дією карантину та введенням воєнного стану і був поновлений лише у вересні 2025 року, тому вважає, що подання цього позову здійснено ним в межах установленого законом строку. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Копія ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами була направлена відповідачу АТ «Київметробуд» за місцезнаходженням юридичної особи: м. Київ, вул. Світлогірська, 2/25. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк Товариство повідомлене в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, явку свого представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив. Жодних клопотань / заяв із причинами неявки відповідач на адресу суду не направляв. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи та їх представників у даному судовому засіданні. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою у судове засідання учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України) Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 19.12.1986 року по 08.09.2021 року працював в АТ «Київметробуд» на підставі безстрокового трудового договору на різних посадах, а саме: стропальника 5 розряду на ділянці вантажно-розвантажувальних робіт (з 19.12.1986 року по 01.07.1987 року); машиніста тепловоза в транспортно-свер`євому цеху (з 07.07.1987 року по 01.02.1989 року); машиніста тепловоза на виробничо-комплектувальній ділянці (з 01.02.1989 року по 31.08.2009 року); машиніста тепловоза виробничо-комплектувальної дільниці (з 01.09.2009 року по 11.02.2019 року); охоронника 3 розряду в відділі фізичної безпеки (з 12.02.2019 року по 08.09.2021 року), що підтверджується відомостями, внесеними до трудової книжки позивача [NUMBER] від 10.08.1982 року. Наказом АТ «Київметробуд» № 169 про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення від 07.09.2021 року згідно з п. 2 ст. 147 КЗпП України за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України (виявлення його невідповідності займаній посаді). Наказано відділу бухгалтерії провести усі належні виплати [PERSON] . Наказом АТ «Київметробуд» № АТ 154 про припинення трудового договору (контракту) від 08.09.2021 року [PERSON] звільнено з посади охоронника відділу фізичної безпеки з 08.09.2021 року на підставі ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність займаній посаді). Наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року. У день звільнення АТ «Київметробуд» не вручив та не надіслав [PERSON] письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні та не провів з позивачем розрахунок. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка Форми ОК-5 та довідка Форми ОК-7) від 15.10.2025 року, АТ «Київметробуд» подано до Пенсійного фонду України інформацію (відомості) щодо суми заробітку [PERSON] у вересні 2021 року в розмірі 12 116,00 грн. Згідно з випискою АТ «Альфа-Банк» від 14.09.2021 року до угоди № 8563112 про зарахування заробітної плати на рахунок [PERSON] за період з 05.03.2020 року по 14.09.2021 року виплата зазначеної компенсації АТ «Київметробуд» відсутня. Відсутня вказана інформація і у виписці АТ «Альфа-Банк» від 05.12.2021 року до угоди №8563112 про зарахування заробітної плати на рахунок [PERSON] за період з 01.01.2020 року по 15.12.2021 року. Отже, сума в розмірі 12 116,00 грн., вказана в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка Форми ОК-5 та Форми ОК-7) від 15.10.2025 року не є нарахованою АТ «Київметробуд» заробітною платою, а є сумою компенсації за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 рік. Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у справі № 759/23003/21 позов [PERSON] до АТ «Київметробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Акціонерного товариства «Київметробуд» Проніна А.Г. № 169 від 07.09.2021 року про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Акціонерного товариства «Київметробуд» Проніна А.Г. від 07.09.2021 року № АТ 154 про припинення трудового договору (контракту) з охоронником відділу фізичної безпеки Акціонерного товариства «Київметробуд» [PERSON] за невідповідність займаній посаді. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді охоронника відділу фізичної безпеки Акціонерного товариства «Київметробуд» з 08.09.2021 року. Стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2021 року до 22.02.2022 року в розмірі 85 390,95 грн., 8 000,00 грн. моральної шкоди, 1 500,00 грн. судового збору. Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у справі № 759/23003/21 набрало законної сили 24.03.2022 року. Вказаним заочним рішенням було встановлено, що «Оскільки звільнення позивача відбулося 08.09.2021 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, доходить висновку про те, що для підрахунку слід брати заробітну плату за 2 місяці, що передують місяцю звільнення. Враховуючи те, що позивач в серпні 2021 року не працював, а перебував на лікуванні та був відсторонений від роботи відповідачем, для підрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 08.09.2021 року по 22.02.2022 року слід брати показники заробітної плати за червень та липень 2021 року. За червень 2021 року позивачу нараховано 14460,18 грн. До виплати на картку - 11460,45 грн. Робочих днів в червні 2021 року - 20. За липень 2021 року позивачу нараховано 13013,53 грн. До виплати на картку - 10475,89 грн. Робочих днів в липні 2021 року - 17.За серпень 2021 року позивачу нараховано 5039,60 грн. До виплати на картку - 4056,88 грн. Робочих днів в серпні 2021 року у зв`язку з перебуванням на лікарняному та відстороненням від роботи - 0. За червень 2021 року та липень 2021 року позивачу всього нараховано 27473,71 грн. Робочих днів в червні 2021 року та липні 2021 року - 37.Середньоденна заробітна плата становить 742,53 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 08.09.2021 року по 22.02.2022 року становить: 17 + 20 + 22 + 22 + 19 + 15 = 115 робочих днів * 742,53 грн. = 85 390,95 грн.». Із доданих до матеріалів справи вимог вбачається, що [PERSON] 21.07.2025 року, 11.08.2025 року, 10.10.2025 року звертався до АТ «Київметробуд» з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року. Поштова кореспонденція направлена позивачем на адресу відповідача, повернена без вручення АТ «Київметробуд» у зв`язку з «відсутністю адресата за вказаною адресою», що підтверджується роздруківками трекінгу відстеження поштових повідомлень за №0319409301505, №0319409300800 та №0313411301450. Станом на час розгляду справи судом відсутні будь-які докази на підтвердження здійснення АТ «Київметробуд» позивачу належної йому при звільненні компенсації за невикористану щорічну відпустку за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року в розмірі 12 116 гривень 00 копійок. Оскільки нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку не виплачена позивачу, [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 263 598 гривень 15 копійок за період з 09.09.2021 року (наступний день за датою звільнення) по 17.10.2025 року (день подання позовної заяви до суду). Отже, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, згідно з ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За вимогами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За приписами ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч наведених законодавчих положень АТ «Київметробуд» при звільненні [PERSON] 08.09.2021 року не здійснило усі належні йому до виплати платежі, а саме: компенсацію за невикористану щорічну відпустку за робочий період з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року в розмірі 12 116 гривень 00 копійок. Відповідно до наказу АТ «Київметробуд» № АТ 154 про припинення трудового договору (контракту) від 08.09.2021 року [PERSON] на день звільнення має невикористані дні щорічної відпустки (25 календарних днів) за період роботи з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року. Як свідчать матеріали справи, відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні. Вказані обставини зокрема підтверджуються заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у справі №759/23003/21. Так, з матеріалів справи встановлено, що сума нарахованої АТ «Київміськбуд» компенсації за відпустку при звільненні [PERSON] становить 12 116,00 грн., що підтверджується довідками Пенсійного фонду України Форми ОК-5 та Форми ОК-7. Отже, заборгованість АТ «Київміськбуд» при звільненні позивача становила 12 116,00 грн., що є невиплаченою компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року. Доказів того, що відповідачем здійснено остаточний розрахунок щодо зазначеної суми грошових коштів з позивачем на час розгляду справи, до суду не надано. Тобто, на даний час заборгованість відповідача перед позивачем щодо компенсації за невикористані дні щорічної відпустки становить 12 116,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій), а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Частиною 1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 207/1385/16-ц, від 19 листопада 2024 року в справі № 759/17721/21, зазначено про те, що в справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця. Відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, зокрема щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника) (постанова Верховного Суду від 15 липня 2024 року в справі № 758/9515/23). Доказів того, що відповідачем виконано вимоги закону щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні, а саме виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12 116,00 грн., відповідачем не надано. Згідно з роз`ясненнями, викладеними Постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази на відповідність їх нормам матеріального права судом встановлено, що на даний час заборгованість позивача перед відповідачем щодо належних сум при звільненні щодо нарахованої компенсації за невикористану відпустку становить 12 116,00 грн. Зважаючи на викладене, у АТ «Київметробуд» наявне невиконане зобов`язання перед позивачем щодо сплати позивачу нарахованої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 12 116,00 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Так, невиплачена сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підлягає врахуванню судом під час вирішення питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Ця редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності 19 липня 2022 року. Суд у цій справі вважає, що застосуванню до даних правовідносин за період затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2021 року до 18.07.2022 року підлягає ст. 117 КЗпП України в редакції чинній до 19 липня 2022 року, оскільки правовідносини у даній справі виникли у вересні 2021 року, а за період затримки розрахунку при звільненні за період з 17.04.2025 року до 17.10.2025 року (у межах шести місяців, визначених у новій редакції ст. 117 Кодексу законів про працю України) ст. 117 Кодексу законів про працю України після набрання чинності Законом № 2352-ІХ, ураховуючи при цьому правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 червня 2023 року в справі № 638/6855/20, від 29 лютого 2024 року в справі № 460/42448/22, про те, що статті 116, 117 КЗпП України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зокрема правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.11.2023 року у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 року у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 року, у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 року у справі № 560/831/23. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1цього Кодексуроз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відтак для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року необхідно враховувати період затримки з 09.09.2021 року по 18.07.2022 року, тобто весь період затримки до набрання чинності Закону № 2352-ІХ); а за період з 17.04.2025 року по 17.10.2025 року - 6 календарних місяців після набрання чинності Закону №2352-ІХ та до дати подання позову. Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.02.2022 р. у справі 759/23003/21 та становить 742,53 грн. Таким чином, за період затримки розрахунку при звільненні з 09.09.2021 року по 18.07.2022 року підлягає стягненню сума у розмірі 165 584,19 грн. (223 (загальна кількість робочих днів) х 742,53). За період затримки розрахунку при звільненні з 17.04.2025 року по 17.10.2025 року підлягає стягненню сума у розмірі 98 013,96 грн. (132 (загальна кількість робочих днів) х 742,53). Отже, загальний розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 12.02.2020 року по 08.09.2021 року становить 263 598,15 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329 апп 18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623 цс 18). Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18) виклала висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений закономстрок винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623 цс 18) метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. З урахуванням конкретних обставин справи та критеріїв, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Враховуючи викладене, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, не вбачав підстав для зменшення суми відшкодування, незважаючи на те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною із невиплаченою при звільненні компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки. При цьому суд урахував, що відповідач протягом чотирьох років не виконав свого обов`язку перед позивачем, незважаючи на надіслані ним вимоги щодо сплати компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 12 116,00 грн. Зокрема, недобросовісність дій АТ «Київметробуд» встановлено судом у ході розгляду справи №759/23003/21 за позовом [PERSON] до АТ «Київметробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованим, та не спростовані відповідачем, а відтак є такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2 757,14 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved