Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 12 березня 2013 року між нею, [PERSON] , та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , актовий запис - 296. До шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , а в шлюбі народилась [INFO] донька [PERSON] . Стверджує, що сімейне життя сторін не склалось, кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у позивачки та дітей, не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Наголошує, що почуття любові втрачено, сенсу підтримувати шлюбні відносини нема. Рішення про розірвання шлюбу є остаточне та обдумане. Просить не давати строк для примирення. Зазначає, що доньки [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачкою за її зареєстрованим місцем проживання, сторони досягли домовленості, що після розірвання шлюбу діти залишаться проживати з позивачкою. Спору між сторонами з приводу майна нема. Посилаючись на положення ст.ст.24, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, позивачка просить розірвати шлюб, залишити дітей проживати з нею. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 5 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. У судове засідання 4 грудня 2025 року відповідач не з"явився. Судом надіслане повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідача, що встановлена в порядку передбаченому ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України, однак поштова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», іншої адреси відповідача суду не повідомлено. В силу приписів п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України така поштова кореспонденція вважається врученою належним чином. Позивачка та представник відповідача не заперечували щодо розгляду справи у відсутності відповідача, представник відповідача зазначила про обізнаність відповідача про час і місце розгляду справи та неможливість з"явлення його в судове засідання через перебування за кордоном. Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання, визначених ст. 223 ЦПК України. У судовому засіданні 4 грудня 2025 року позивачка повністю підтримала позов, наголосивши на тому, що сторони не проживають разом більше року, не підтримують шлюбних відносин, сімейне життя не склалося, у сторін різні погляди на виховання дітей. Зазначила, що доньки проживають разом з нею в с.Чорноголова, вона повністю займається їхнім вихованням, разом з тим, відповідач допомагає матеріально в утриманні дітей. Примирення між сторонами є неможливим, просить розірвати шлюб, дітей залишити проживати разом з нею. У судовому засіданні 4 грудня 2025 року представник відповідача щодо позову не заперечила, повністю визнала заявлені позовні вимоги, вказавши, що висловлюючи позицію відповідача, останній щодо розірвання шлюбу не заперечує, також нема спору щодо проживання дітей разом з матір"ю, з якою вони і проживають, заперечень щодо цього нема. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст.244 ЦПК України відклав судове засідання для ухвалення та проголошення судового рішення на 13.05 год. 09.12.2025, проте через відсутність у вказаний день електроенергії в приміщенні суду та узв"язку з подальшим перебуванням головуючої у відрядженні, рішення суду проголошено та складено 15.12.2025. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12 березня 2013 року, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 12 березня 2013 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис №296. Подружжя має дітей: доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] (повторно) від 17 червня 2025 року), та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] (повторно) від 17 червня 2025 року), які проживають без реєстрації за адресою місця проживання та реєстрації позивачки в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №334 від 03.11.2025, виданою Дубриницькою сільською радою Ужгородського району Закарпатської області. Позивачка, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам позивачки, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивачки, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема, щодо припинення подружніх відносин, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачем. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі №761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі №206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17). Отже, суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи диспозитивність вказаної норми, відсутність клопотань учасників справи про надання їм строку для примирення та фактичних обставин, які би свідчили про таке примирення, не вбачає підстав цього. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, [PERSON] в прохальній частині позову просила також після розірвання шлюбу дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 (провадження №61-6809св21) Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. В постанові від 18 липня 2022 року у справі №405/4659/21 (провадження №61-5775св22) Верховний Суд зазначив, що судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер. Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] і на час звернення до суду з позовом їй виповнилося 14 років, [PERSON] народилася [INFO] і на час звернення до суду з позовом їй виповнилося 10 років. Враховуючи, те, що відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, в якому би заперечив, щодо проживання дітей з матір`ю, а проживання дітей з матір`ю не суперечить інтересам дітей, у судовому засіданні представник відповідача висловила позицію сторони відповідача щодо відсутності спору щодо проживання дітей з позивачкою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо залишення на проживання з позивачкою малолітньої дитини, а саме: доньки - [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про залишення на проживання із нею дочки [PERSON] ,[INFO] , то оскільки станом на день ухвалення рішення вона досягла 14 років, а відтак в силу ч.3 ст.160 СК України вправі самостійно обирати місце проживання, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Outcome: partial