Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до відповідача АТ «Банк Форвард» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 30 травня 2023 судом від позивача отримано заяву про усунення недоліків по справі та виправлену позовну заяву про скасування паспорту споживчого кредиту № 200345740 від 21.05.2021 та визнання недійсним кредитного договору № 200345740. В обґрунтування позову вказує, що 21.05.2021 між позивачем та Акціонерним товариством «Банк Форвард» було укладено кредитний договір № 200345740 на суму 50000,00 грн. строком на 36 місяців на період з 21.05.2021 по 21.05.2024 зі ставкою 0,01% річних. Спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом протягом двох робочих днів з дати укладення договору на рахунок одержувача [NUMBER] . Оферта та паспорт споживчого кредиту підписані позивачем. Проте, працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомили, оформлення кредитного договору зайняло пів години часу, після чого кредитний договір вона підписала, не читаючи через дрібний шрифт, скористались її необізнаністю чим навмисно не дотримали і грубо порушили законодавство. Банк не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, крім того працівники банку нав`язали додаткові послуги до даного споживчого кредиту - страхування життя, про які позивач не міг знати. Обмежили у виборі страхової компанії. Зазначала, що підпис позивача стоїть тільки на паспорті кредитного договору, чим погоджується на виконання переддоговірного обов`язку. Вказує, що обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був їй переданий - покладається на кредитодавця. Просила визнати незаконним та скасувати паспорт споживчого кредиту № 200345740 від 21.05.2021, а також визнати недійсним кредитний договір № 200345740. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 03.10.2023 від позивача надійшло клопотання про пришвидшення розгляду справи. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2024 року, призначено розгляд вищезазначеної справи на 27.03.2025. 15.01.2025 від представника позивача в системі «Електронний суд» надійшло клопотання про залучання співвідповідача, в якому вказувала, що позивач почала отримувати повідомлення про заборгованість від ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал». Жодних договорів з останнім позивач не підписувала, тому просила залучити у справі в якості співвідповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2025 у справі клопотання представника позивача Харитонової І.В. про залучення в якості співвідповідача - задоволено. У справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору залучено співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит - Капітал». У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду заперечення проти позову. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом встановлено, що 21.05.2021 між позивачем та Акціонерним товариством «Банк Форвард» було укладено кредитний договір № 200345740 на суму 50000,00 грн. строком на 36 місяців на період з 21.05.2021 по 21.05.2024 зі ставкою 0,01% річних. Спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом протягом двох робочих днів з дати укладення договору на рахунок одержувача [NUMBER] . В паспорті споживчого кредиту також наявна інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача із застереженням, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит. Разом з тим в паспорті споживчого кредиту зазначені послуги страховика - за бажанням клієнта. Вказано, що споживач має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про споживче кредитування». Разом з тим серед додатків до позовної заяви міститься заява-приєднання (акцепт) від 21.05.2021 до оферти щодо укладення договору добровільного страхування життя підписана [PERSON] . Відповідач 21.05.2021 року акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в заяві позивача, і уклав із позивачем кредитний договір № 200345740, шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 2.1.1 заяви вважаються акцептом оферти клієнта, а саме: відкрив позивачу поточний рахунок [NUMBER] та випустив на ім`я позивача платіжну картку. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 21.05.2021 року, підписаного між сторонами було встановлено, що позивач отримав кредит в сумі 50000,00 грн. на споживчі цілі, та зазначений документ містить всі істотні умови, в т.ч. річну процентну ставку за кредитом, дані про платежі та всі супутні послуги, розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, тощо. Позивач не заперечує, що на її ім`я банком було відкрито поточний рахунок та кошти за кредитним договором були перераховані на поточний рахунок позивача [NUMBER] . Після укладення договору, від позивача до банку заперечень щодо умов укладеного між сторонами договору та/або відмови від договору про споживчий кредит не надходило. Позивач вказує, що укладений договір має бути визнаний недійсним, зокрема, з огляду на те, що позивача було введено в оману відповідачем при укладенні договору, що працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомили, оформлення кредитного договору зайняло пів години часу, після чого кредитний договір вона підписала, не читаючи через дрібний шрифт. Позивачу не було належним чином доведено до відома всі істотні умови цього договору, що свідчить про недійсність правочину. В позовній заяві позивач зазначила, що кредитний договір вона підписала. Виходячи з вказаного суд приходить до висновку, що сторони погодили всі істотні умови, та дійшли згоди щодо них, позивач підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору та погодився на його умови, позивач не відмовився від кредитних коштів, користувався ними, та даний позов подано з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України). Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір укладений сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач ознайомив позивача з умовами, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у паспорті споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування; будь-яких заперечень від позивача до відповідача не надходило. Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На думку суду, стороною позивача не доведено наявність підстав для визнання спірного договору недійсним. Так, при укладенні спірного договору позивач отримав вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Йому було роз`яснено існуючі особливості кредитування, проте, жодних застережень щодо викладених обставин у позичальника на час укладення договору не виникло. Посилання сторони позивача, що працівники банку скористались її необізнаністю, судом до уваги не приймаються, оскільки, ці твердження належними доказами не доведені, як і не доведено, що при укладенні договору були порушені вимоги закону, права позивача та на даний час наявні підстави для визнання спірного договору недійсним. Крім цього, суд звертає увагу на те, що позивач при посиланні на норми Закону України «Про захист прав споживачів», належним чином не обґрунтував, які саме умови договору він вважає несправедливими та чому має бути визнаний недійсним весь договір. Позивач, маючи на підставі закону та на підставі укладеного між сторонами договору, можливість відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту протягом 14 календарних днів, таких дій не вчинив, та кредитними коштами користувався. З доводів позову вбачається, що фактично позивач не згоден із сумою заборгованості за картковим рахунком та порядком розрахунку його боргових зобов`язань перед банком. Окремо варто вказати на те, що спірний договір було укладено між сторонами в 2021 році, тривалий час позивач користувався послугами банку та кредитними коштами, однак, із даним позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише в 2023 року, а відтак суд приходить до висновку, що пред`явлення цього позову свідчить про намагання позивача уникнути від належного виконання зобов`язань перед банком за умовами укладеного між сторонами договору є слушними. Суд вважає обґрунтування позову надуманими, та не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які б вказували на безумовну недійсність оспорюваного правочину, під час розгляду справи не встановлено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed