Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

29.07.2025 позивачка через представника, адвоката Примака В.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков Ігор Миколайович, про визнання договору припиненим. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.04.2011 [PERSON] та її син [PERSON] уклали з [PERSON] та [PERSON] договір позики грошей та іпотеки, за умовами якого отримали позику в розмірі 80000,00 грн з кінцевою датою повернення 01.10.2012. Для забезпечення виконання зобов`язань по поверненню позики передано в іпотеку належну позивачці та [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного договору, 01.04.2011 приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Новіковим І.М. зареєстровано іпотеку квартири за адресою [ADDRESS] , а також внесений запис про заборону відчуження нерухомого майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. [INFO] [PERSON] помер, позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на належну останньому частку в праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Зобов`язання позичальника позивач [PERSON] виконала, на підтвердження чого надала копії розписок. Існування обтяження, зареєстрованого на підставі договору від 01.04.2011 на нерухоме майно, що належить позивачці, порушує її право на розпорядження власним майном, оскільки на даний час має намір подарувати житло онукам, однак не має такої можливості. З наведених підстав позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати договір позики грошей та іпотеки від 01.04.2011, зареєстрований під №1731, припиненим. Ухвалою від 04.08.2025 відкрите провадження в справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні, встановлений сторонам строк для подання письмових заяв по суті справи та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.10.2025 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 20.11.2025, в подальшому відкладено на 17.12.2025. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Примак В.А. доводи позовної заяви підтримали та просили задовольнити на підставі наданих документів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , третя особа, приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М., повідомлені належним чином про дату та час судового розгляду, в судове засідання не прибули з невідомих причин, представників не направили, із заявами про відкладення судового засідання або проведення судового розгляду за їх відсутності, письмовими заявами по суті справи, не зверталися. Судові виклики, копії процесуальних документів, примірники позову із додатками, направлені на зареєстровану адресу місця проживання відповідачів, повернені до суду через відсутність адресатів за вказаною адресою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пов`язаної із належним здійсненням правосуддя, зокрема сформульованої в справі «Сидоренко проти України» (Sydorenko v. Ukraine (dec.), №73193/12, 18 February 2021), загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, однак стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі №24/260-23/52-б). Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до постанови КЦС ВС від 24.10.2024 в справі №752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц). За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. У зв`язку з неподанням відповідачами відзиву на позовну заяву, зважаючи на те, що позивач не висловила заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в заочному порядку, передбаченому главою 11 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. 01.04.2011 [PERSON] та [PERSON] як позичальники уклали з [PERSON] та [PERSON] договір позики та іпотеки, що того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі під №1731. За змістом даного договору іпотекою забезпечене виконання [PERSON] та [PERSON] зобов`язання із позики, розміром 80000,00 грн, строк виконання зобов`язання не пізніше 01.10.2012 (п. 1, 5 договору). Предметом іпотеки є трикімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , що належить позичальникам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 04.01.2009 Виконавчим комітетом Смілянської міської ради на підставі розпорядження від 23.12.2008 №441-РП (п. 3 договору). Відповідно до п. 6 договору іпотекодержателі, відповідачі в справі [PERSON] та [PERSON] набувають право на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо позика, забезпечена іпотекою, не буде погашена в строк не пізніше 01.10.2012. Пунктом 13 договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, в тому разі, якщо позика не буде погашена в строк не пізніше 01.10.2012. Продаж для погашення заборгованості здійснюється будь-яким способом, однак не менш ніж за 10 днів з дати повідомлення іпотекодавців. 01.04.2011 приватним нотаріусом Новіковим І.М. до Державного реєстру іпотек внесений реєстраційний запис про іпотеку №11024303, предмет обтяження - квартира за адресою [ADDRESS] , іпотекодержатель [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), іпотекодавці [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 01.04.2011 приватним нотаріусом Новіковим І.М. до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна внесений реєстраційний запис про заборону на нерухоме майно №11024341, об`єкт обтяження - квартира за адресою [ADDRESS] , обтяжувач [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), власники [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Квартира за адресою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.01.2009, що видане Виконавчим комітетом Смілянської міської ради на підставі розпорядження від 23.12.2008 №441-РП. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 11.11.2024 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , що за життя належала [PERSON] , 11.11.2024 відповідне право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується витягом №403245967 від 11.11.2024. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла дружина [PERSON] , що підтверджується довідкою, що видана за підписом старости с. Попівка Вибивайла В. Судом оглянуті оригінали розписки, надані позивачем на підтвердження виконання зобов`язання з позики. За поясненнями [PERSON] , нею було досягнуто усної домовленості про повернення позики після 01.10.2012 і таке здійснювалося через [PERSON] , матір відповідача [PERSON] . Відповідні розписки створені, коли остання, під час отримання від позивачки грошових сум на погашення боргу по позиці, виконувала підписи навпроти рядків, де біля дат повернення грошей були вказані суми повернутої позики. З досліджених судом розписок, що містяться на трьох аркушах, а на підтвердження їх автентичності позивачкою наданий оригінал, що є зошитом, встановлено, що сума повернутих коштів, відповідно до записів на першому аркуші, становить 38000,00 грн, на другому 6400,00 грн, на третьому 10600,00 грн, що загалом складає 82900,00 грн та відтак перевищує суму грошових коштів, що є предметом договору позики. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З дослідженого судом змісту договору позики грошей та іпотеки від 01.04.2011 не встановлено, що сторонами досягнуто домовленості про сплату позичальниками процентів за користування позикою. За вказаних обставин, на які посилається позивач і такі не спростовувалися відповідачами, [PERSON] надала [PERSON] за період із 24.10.2013 до 19.11.2018 грошові кошти в сумі, ще перевищує суму позики. Для підтвердження того, що надані позивачкою розписки стосуються саме позикового зобов`язання, що виникло на підставі договору позики грошей та іпотеки від 01.04.2011, позивачка та її представник посилаються на ті обставини, що час повернення коштів існував після періоду, коли між сторонами мали місце відповідні зобов`язання. При цьому в ході судового розгляду не встановлено жодної інформації з приводу того, що між [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] існували інші боргові зобов`язання, аргументи позову з приводу того, що між сторонами було досягнуто усної домовленості про повернення позики після 01.10.2012, спростовані не були. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 1 ст. 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів законодавець у ч. 2 ст. 16 ЦК України визначає, зокрема й припинення правовідношення. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору» (постанова ВП ВС від 22.09.2022 в справі № 462/5368/16-ц, провадження №14-143цс20). У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється, зокрема у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За змістом договору позики грошей та іпотеки від 01.04.2011, сторони погодили порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється за виконавчим написом нотаріуса, а також строк виконання грошового зобов`язання (п. 6, 13 договору). В обумовлений сторонами строк іпотекодержателі не скористалися власним правом звернення стягнення на іпотечне майно. При цьому судовим розглядом встановлене виконання боржником зобов`язання позики, хоча таке і здійснено з порушенням строку повернення грошових коштів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 12 ЦПК України). Позивачкою заявлена позовна вимога про визнання договору позики грошей та іпотеки від 01.04.2011 припиненим, мотивами чого є прагнення отримати змогу використовувати правомочності власника майна, зокрема розпорядитися ним на власний розсуд. Однак заявлена вимога не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 (пункт 59). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 64). За обставинами даної справи, відомості про те, що кредиторами, тобто відповідачами, ініційований судовий розгляд спору щодо стягнення із [PERSON] заборгованості за позикою відсутні, зобов`язання позичальником фактично виконане, що підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідно до постанови КЦС ВС від 02.06.2022 у справі №602/1455/20 (провадження №61-475св22) у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Відтак, відповідач в повній мірі несе ризик несприятливих наслідків у разі, якщо не вжив жодних заходів для спростування доводів сторони позивача та захисту своїх прав та законних інтересів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV, державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості - заборона відчуження та/або користування; іпотека. За п. 9 ч. 1 ст. 27 того ж Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Водночас, відповідно до правових висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.01.2021 в справі №522/1528/15-ц, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації. Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 в справі №711/4556/16-ц). У Постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №914/1201/19 сформульовано наступний висновок: «Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у поточній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)». В силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону №1952-IV, відомості про право особи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18). За змістом правових норм, викладених в п. 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV (у редакції, чинній із 16.01.2020) виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про іпотеку (обтяження), тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №278/3367/19, від 03.09.2020 року у справі №914/1201/19, від 23.06.2020 у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 у справі №922/3130/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19. З огляду на викладене, суд вважає належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача визнання позикового зобов`язання, а також іпотеки квартири за адресою [ADDRESS] , припиненими, а також зняття заборони на відчуження вказаного нерухомого майна. Отже позов слід задовольнити, застосувавши способи захисту, що є ефективними та достатніми для обставин даної справи. За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час судового розгляду представником позивача заявлено про покладення судових витрат, що складаються із судового збору, на позивача, яка не висловила власних заперечень, відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: approved