Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] [PERSON] на своїй особистій сторінці у Facebook: [INFO] а також у групі « [INFO] » було перепоширено мамою [PERSON] - [PERSON] публічний допис наступного змісту: «Безкарність породжує нові порушення https://www.facebook.com/marta.bush.9 [PERSON] продовжує демонструвати зневагу до законів та правил. На фото зафіксовано грубе порушення ПДР - паркування автомобіля на тротуарі, що створює перешкоди для пішоходів, зокрема людей з інвалідністю, батьків із візочками та дітей. Це далеко не перший випадок, коли члени сім`ї [PERSON] поводяться зухвало та безкарно. Нагадаємо, що раніше вони неодноразово фігурували у скандалах, пов`язаних із спалюванням двох саун та нахабною поведінкою по відношенню до інших громадян. Як довго ще буде продовжуватися свавілля? Чому відповідальні особи закривають очі на очевидні порушення? Громада має право знати правду! Чекаю на відповідну реакцію Дрогобицького ГУНП та притягнення до адміністративної відповідальності даної особи!». Зазначає, що відповідач поширив недостовірну, образливу та дискредитуючу інформацію на її адресу. Зокрема, позивача звинувачено у грубому порушенні ПДР, зухвалій поведінці, фігуруванні у скандалах, пов`язаних із підпалом саун, що є безпідставним і не підтверджено жодним рішенням суду. Відповідач стверджує про вчинення нею адміністративного правопорушення. Водночас, жодного рішення поліції, протоколу або постанови про вчинення такого порушення не існує, оскільки жодного паркування позивачем на тротуарі не здійснювалося. Таким чином, ствердження про порушення ПДР є виключно суб`єктивним. Форма викладення таких тверджень має категоричний характер, що створює у пересічного читача враження про встановлений факт порушення закону, а не про приватну думку користувача соцмережі. Це особливо небезпечно у публічному інформаційному просторі, оскільки створює стійке хибне уявлення про її правосвідомість, поведінку в суспільстві та ставлення до Закону. Поширення таких формулювань не може бути виправдане ні як свобода вираження поглядів, ні як допустима критика. Це конкретні звинувачення у протиправній поведінці, які порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача та мають бути спростовані у законний спосіб. З урахуванням її загального стану здоров`я, обтяженого тяжким захворюванням, поширення такої наклепницької інформації, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію, мало безпосередній негативний вплив на психоемоційний стан позивача, посилило тривожність, викликало відчуття суспільної ізоляції, несправедливості та глибокого морального приниження. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, порушивши її честь, оскільки вона є мамою двох дітей, і поширивши таку неправдиву інформацію, яка згодом може бути поширена містом, негативно може відбитися на психоемоційному стані її двох дітей. Крім того, її професія адвоката, журналіста є соціально важливою і передбачає безперервний процес взаємодії з суспільством, а така інформація вплине на її авторитет у суспільстві. Поширення відповідачем недостовірної інформації щодо неї завдало шкоди немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію позивача. Зважаючи на вказане, просить суд визнати поширену відповідачем інформацію: "аферистка [PERSON] ", « [PERSON] є корисливою аферисткою», «жертви її задумів спалили в [PERSON] дві сауни», « [PERSON] продовжує демонструвати зневагу до законів та правил», «вона порушує правила дорожнього руху», зокрема «грубо паркує на тротуарі», «це не перший випадок, коли члени сім`ї [PERSON] поводяться зухвало та безкарно. Нагадаємо, раніше вони неодноразово фігурували у скандалах, пов`язаних із спалюванням двох саун та нахабною поведінкою по відношенню до інших громадян»; «що має бути відповідна реакція поліції з притягненням до відповідальності» такою, що є недостовірною, образливою та принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Зобов`язати відповідача спростувати інформацію шляхом публікації на його особистій сторінці у Facebook тексту: « [PERSON] мною інформація про [PERSON] , у тому числі в дописі від 17.02.2025 року, є недостовірною, принизливою та такою, що не відповідає дійсності. Висловлюю щирі вибачення за поширення недостовірних відомостей, що завдали шкоди її честі, гідності та професійній репутації». Стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Зобов`язати відповідача [PERSON] видалити публікацію про [PERSON] , розміщену 17.02.2025 на його особистій сторінці у Facebook, а також з усіх груп і сторінок, де вона була ним поширена, включаючи групу « [PERSON] ». У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала та просить такі задоволити. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що нічого про позивача не публікував. Зазначив, що у нього є сторінка в соціальній мережі Фейсбук, проте, така є робочою і він практично ніяких дописів на такій не робить, зокрема, вищевказаної публікації на його сторінці не було. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке. Згідно роздруківок, долучених до матеріалів справи, на публікаціях «Pylypiv Panas» зазначено наступне: «Безкарність породжує нові порушення https://www.facebook.com/marta.bush.9 [PERSON] продовжує демонструвати зневагу до законів та правил. На фото зафіксовано грубе порушення ПДР - паркування автомобіля на тротуарі, що створює перешкоди для пішоходів, зокрема людей з інвалідністю, батьків із візочками та дітей. Це далеко не перший випадок, коли члени сім`ї [PERSON] поводяться зухвало та безкарно. Нагадаємо, що раніше вони неодноразово фігурували у скандалах, пов`язаних із спалюванням двох саун та нахабною поведінкою по відношенню до інших громадян. Як довго ще буде продовжуватися свавілля? Чому відповідальні особи закривають очі на очевидні порушення? Громада має право знати правду! Чекаю на відповідну реакцію Дрогобицького ГУНП та притягнення до адміністративної відповідальності даної особи!». До даного допису прикріплено 3 фотографії із зображенням машини та дописом в групі - [PERSON] /Дрогобичани. Також до позовної заяви долучений лист Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області від 25.02.2025, що адресований [PERSON] , про те, що звернення по факту порушення Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу «Opel» д.н.з. [NUMBER] , який 17.02.2025 близько 17:00 год. за адресою пров. Ремісничий у м. Дрогобич припаркував свій автомобіль на тротуарі, створюючи перешкоду для руху пішоходів, чим порушив п. 15.10 ПДР України, зареєстровано в ІКС ІПНП Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області за № 2779 від 21.02.2025 та уважно розглянуто працівниками Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області. У результаті проведеної перевірки встановлено, що водієм транспортного засобу «Opel» д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] , який, керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку на тротуарі, створюючи перешкоду для руху пішоходів, чим порушив п. 15.10 ПДР України. Відповідно до чого, за порушення п. 15.10 ПДР України, відносно [PERSON] винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 гривень. Відповідно до листа ТОВ "ТОРГ-ЛАЙТ" від 18.03.225 за №318-25, що адресована адвокату Карпин М.М., останню повідомлено про те, що товариством прийнято рішення про розірвання з нею договору №16/1 від 16.01.2025 про надання правової допомоги. Підставою для такого рішення стала публікація, поширена у соціальній мережі Facebook щодо [PERSON] , зміст якої негативно вплинув на репутаційне сприйняття її особи серед учасників організації, що унеможливлює подальшу професійну співпрацю. Як вбачається із заяви [PERSON] щодо розірвання договору про надання правової допомоги від 26.02.2025, остання повідомила адвоката Карпин М.М. про розірвання договору про надання правової допомоги від 29.10.2024 №29/10 у зв`язку з втратою довіри, причина - публікація у соціальній мережі Facebook. Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсяденного функціонування особи №7/25/1454/В, дата прийняття рішення - 24.02.2025, номер рішення №7/25/1454/Р, [PERSON] , [INFO] , встановлено інвалідність ІІ групи 18.02.2025. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Згідно частини 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію", інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Слід мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У пунктах 18 та 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позов про спростування відомостей, що порочать честь і гідність, може бути пред`явлений особою, про яку поширено такі відомості, а також її близькими родичами, якщо відомості прямо чи посередньо їх порочать. Заінтересована особа має право на судовий захист у зазначеному порядку й у разі поширення таких відомостей щодо члена її сім`ї або іншого родича, який помер. Зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Таким чином, відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача. Позивач, звертаючись до суду з позовом, посилається на те, що відповідачем в мережі Інтернет викладено допис, який містить недостовірну інформацію та порушує її права на повагу до її честі, гідності та недоторканість ділової репутації, завдає моральної шкоди. Позивач, як доказ розповсюдження спірної недостовірної інформації про неї, долучила до позовної заяви скріншоти з текстом такої інформації, яка, за її твердженням, поширена, зокрема, на сторінці «Pylypiv Panas» в соціальній мережі «Фейсбук», що належить відповідачу. У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське і суміжні права» власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Фейсбук є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо, за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Надані позивачем скріншоти тексту поширеної інформації в соціальній мережі не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у «Фейсбук» під будь-яким іменем і створити сторінку, на яку завантажити будь-які фотографії та інформацію будь-якого змісту. Разом з тим, долучені роздруківки сторінки веб-сайту в мережах з викладеним на ній текстом, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними, з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зроблених скріншотах не підтверджена. Отже, не є письмовим чи електронним доказом і не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту сама по собі не є доказом причетності безпосередньо відповідача до її висвітлення. Знімки екрану не містять посилання на веб-адресу розміщення інформації, що виключає можливість встановити його походження, джерела, автора, вебсайт. Суд звертає увагу, що вимоги до електронних доказів встановлені ст. 100 ЦПК України, якою передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч. 2). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч. 3). Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (ч. 4). Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 5). Зважаючи на неподання оригіналів електронних доказів, враховуючи заперечення відповідача щодо публікування ним допису, суд на підставі ч. 5 ст. 100 ЦПК України не бере їх до уваги при оцінці доказів. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 568/879/17 (провадження № 61-45041св18), «місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу». Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі № 711/9146/16-ц (провадження № 61-20453св18) зазначив про таке: «Посилаючись у спростування доводів апеляційних скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі.» Оскільки на момент розгляду справи на сторінці «Pylypiv Panas» відсутній спірний допис, про що зокрема зазначено позивачем, а надані знімки екрану не містять посилання на веб-адреси їх розміщення, суд позбавлений можливості провести огляд і дослідження інформації у місці її знаходження на Інтернет-ресурсах з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі. Як вже зазначалося вище, за правилом статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з тим, відсутні й докази на підтвердження того, що саме відповідач здійснює публікації на веб-сторінці «Pylypiv Panas». Крім того, суд критично ставиться до долучених листа та заяви про розірвання договору з адвокатом Карпин М.М., оскільки такі містять загальні відомості, що підставою став допис у Фейсбуці, не конкретизуючи який саме допис, коли та ким саме опублікований. Тобто, з даних документів не можна зробити висновку, що йдеться саме про допис, який описує позивач у позовній заяві. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність юридичного складу правопорушення, яке є підставою для захисту порушеного права у спосіб, передбачений ст. 277 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, яка стосується [PERSON] , як необхідний елемент юридичного складу такого правопорушення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи з вищенаведеного, дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить достатнього належного підтвердження поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати у своїх позовних вимогах, а тому приходить висновку про відсутність підстав для задоволення таких. У зв`язку з цим суд не досліджує повно та всебічно характер поширеної інформації та не здійснює оцінку її достовірності. Відповідно, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача у частині стягнення моральної шкоди. Стаття 23 ЦК України гарантує право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України шкода честі, гідності та ділової репутації є підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом не встановлено факту заподіяння відповідачем шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача, то й, відповідно, відсутня вина відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації у повному обсязі.

Outcome: dismissed