Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

29.09.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.10.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачкою. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2017 року з [PERSON] на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. Виконавчий лист перебуває на виконанні в Хортицькому відділі ДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса). Станом на 01 вересня 2025 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів складає 70976,77 гривень, що вбачається з розрахунку заборгованості. Відповідач ніякої участі у вихованні дітей не приймає, здоров`ям та розвитком дітей не цікавиться. Позивачка вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 03.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.11.2025 року підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов, або зустрічного позову до суду не надходило. Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просить прийняти рішення в інтересах дітей та відповідно до вимог закону. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків: Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Суд встановив, що сторони перебували у шлюбі з 29.10.2011 року, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою, що підтверджується Витягами з реєстру територіальної громади. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2017 року з [PERSON] на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, але відповідач аліменти не сплачує, станом на 01 вересня 2025 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів складає 70976,77 гривень, що вбачається з розрахунку заборгованості Хортицькому відділі ДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), у якому виконавчий лист перебуває на виконанні. Відповідач участі у вихованні дітей не приймає. Підтвердженням цього слугує довідка Запорізької гімназії № 32, в якій зазначено, що батько учня 6-А класу [PERSON] протягом навчання ніколи не відвідував школу, не співпрацював з класним керівником у питання виховання та навчання дитини. Виписками з історій хвороб підтверджується, що діти відвідували лікувальні заклади в супроводі матері. У 2021 році позивачка зверталась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, але рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено, оскільки відповідач подав до суду заяву, в якій заперечував проти позовних вимог. У рішенні суду зазначено, що відповідач [PERSON] в усі судові засідання не з`являвся, а лише надав заяву проти заявлених позовних вимог, у якій зазначив, що він проживає у Бердянську, але адресу не зазначив, доказів спілкування з дітьми або утримання дітей суду не надав. 17.11.2025 року на адресу суду надійшов висновок районної адіміністрації по Хортицькому району ЗМР від 13.11.2025 №21.01/03-30/1059, відповідно до якого орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Листами від 18.02.2021 та від 17.09.2025 служби (управління) у справах дітей відділу по Хортицькому району ЗМР підтверджується, що [PERSON] , 1985р.н. з заявами про встановлення порядку побачень з малолітніми дітьми не надходили. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як зазначено в п.16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ці чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України), тому вона підлягає застосуванню лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, лише при наявності вини в діях батьків, з урахуванням ставлення дітей до них, а також тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Допитані під час судового засідання свідки [PERSON] , [PERSON] , пояснили, що відповідач з серпня 2017 року стосунки з дітьми не підтримує, коштів на утриманні дітей не надає. Ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дитину, в чому воно б не виражалося. Суд з урахуванням всіх встановлених обставин та зібраних по справі доказів, оцінених в сукупності, із застосуванням вищезазначених норм сімейного права, прийшов до висновку, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та що відповідач не турбується про стан здоров`я дітей, не вчинив жодних дій для спілкування з ними з серпня 2017 року, його поведінка являється винною, оскільки встановлено свідоме й навмисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дітей, що є підставою для задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дітей. Обставин звернення відповідача до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні дітей не встановлено. Тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання дітей, не піклувався про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Також суд враховує висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає вказаний висновок обґрунтованим, оскільки він складений за результатами ретельної перевірки умов життя неповнолітніх дітей і повністю узгоджується із обставинами, безпосередньо встановленими судом під час судового розгляду. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дітей є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів суд вказує на таке: Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України та ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Судом встановлено, що Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2017 року з [PERSON] на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. Виконавчий лист перебуває на виконанні в Хортицькому відділі ДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса). Станом на 01 вересня 2025 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів складає 70976,77 гривень, що вбачається з розрахунку заборгованості, обчисленої старшим державним виконавцем Хортицького відділу ДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса). Згідно ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно з розрахунком пені за несвоєчасну сплату аліментів за рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2017 року, наданого позивачем, розмір пені станом на 01.09.2025 року складає 217455,20грн. З урахуванням обмежень щодо розміру пені, які передбачені статтею 196 СК України з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 70 976, 77 гривень за період з 01.05.2021 по 01.09.2025 року. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Outcome: approved