Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Підстава позову (позиція позивача): Представник позивача Дутка Вероніка Вадимівна звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Технофінанс» заборгованість в розмірі 42 100,00 грн., яка складається з: 10 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 22 000,00 грн. борг відсотків за кредитом, 10 100,00 грн. борг послуг; стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Технофінанс» судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та 5000,00 грн. витрати на правову допомогу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 січня 2024 року між «ТОВ «Фінансова Компанія «Технофінанс» та [PERSON] було укладено Договір позики «Смарфінанс» №3778004708-008530, відповідно до якого, остання отримала у кредит грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську карту позичальника [NUMBER] зі строком повернення до 28.04.2024 року включно. За користування позикою позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою 730% річних протягом всього строку кредиту, що становить за базовим розміром 2,00% на день. Пунктом 2.4 Договору передбачено комісії, які пов`язані з укладенням та використанням Договору, а саме: комісію за користування позикою складає 0,5% та нараховується щоденно протягом дії цього Договору із розрахунку кількості календарних днів у році, починаючи з дня надання позики, по день фактичного повернення позики та оплати всіх нарахованих до сплати платежів за Договором в повному обсязі; одноразову комісію за видачу позики у розмірі 3,00%, але не менше 100,00 грн. від суми позики, яка нараховується одноразово та підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики. Відповідач умови договору позики не виконав, грошові кошти в строк не повернув, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 42 100,00 грн., яка складається з: 10 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 22 000,00 грн. борг відсотків за кредитом, 10 100,00 грн. борг послуг. Оскільки відповідач не виходить на зв`язок та не здійснив погашення за договором, позивач звернувся до суду для захисту та відновлення свого порушеного права. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Позиція відповідача: Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи, зокрема на 06.10.2025, 20.11.2025 та 16.12.2025, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися на адресу суду 18.09.2025, 20.10.2025 та 28.11.2025 з відміткою Укрпошти «вручено». Крім того, про призначення судових засідань на 20.11.2025 та 16.12.2025 відповідача повідомлялось шляхом здійснення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про виклик відповідача в судове засідання на підставі ст. 128 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді від 04.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті відбувся 16.12.2025. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Згідно з копією платіжного доручення №3658 від 10.01.2024, ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» перерахувало [PERSON] 9700,00 грн., призначення платежу: 721769351 надання позики згідно договору кредитування №3778004708-008530 від 10.01.2024 /а.с.10/. Відповідно до умов Договору позики «Смартфінанс» №3778004708-008530 від 10.01.2024, ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» та [PERSON] уклали цей Договір позики про наступне: позикодавець надає позичальнику, а позичальник приймає в позику грошові кошти в сумі 10000 грн. на умовах строковості, оплатності та поверненності, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] , а позичальник у встановлений цим Договором строк зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позиченими коштами на визначених цим Договором умовах. Строк позики: 110 календарних днів та складається з пільгового періоду кредитування з 10.01.2024 по 29.01.2024, та поточного періоду кредитування з 30.01.2024 по 28.04.2024. По закінченню вказаного терміну позика має бути повернута у повному обсязі у термін до 28.04.2024 року включно. За користування позикою позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою 730% річних протягом всього строку кредитування, що становить за базовим розміром 2,00% на день. Позичальник сплачує наступні комісії, пов`язані з укладенням, обслуговуванням цього Договору: комісію за користування позикою складає 0,5% та нараховується щоденно протягом дії цього Договору із розрахунку кількості днів у році, починаючи з дня надання позики (включно) по день фактичного повернення позики та оплати всіх нарахованих до сплати платежів у повному обсязі; одноразову комісію за видачу позики у розмірі 3,00%, але не менше 100,00 грн, від суми позики, яка нараховується одноразово та підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики; комісію за реєстрацію позичальника через систему віддаленої ідентифікації BankID у розмірі 35,00 грн, яка нараховується у разі реєстрації позичальника в особистому кабінеті з використанням системи BankID Національного банку України з отриманням позикодавцем доступу до персональних даних позичальника, сплата вказаної комісії проводиться позичальником у кінцеву дату строку кредитування /а.с.11-20/. З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Технофінанс» вбачається, що станом на 16.07.2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №3778004708-008530 від 10.01.2024 року становить 42 100,00 грн, яка складається з: 10 000,00 грн. борг тіла, 22 000,00 грн. борг відсотків, 10 100,00 грн. борг послуг /а.с.25-27/. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч.ч.12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Згідно з п.2 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. Судом встановлено, що 10.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» та [PERSON] укладено договір позики «Смартфінанс» №3778004708-008530, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 10000,00 грн. на строк 110 календарних днів. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором ynx9SV. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. За вказаних обставин, суд вважає, що договір позики «Смартфінанс» №3778004708-008530 від 10.01.2024 укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало [PERSON] кредит у розмірі 10000,00 грн., перерахувавши 9700 грн (з вирахуванням 300 грн одноразової комісії за видачу позики у розмірі 3% згідно п. 2.4.2 договору) на платіжну карту заявника, що підтверджується копією платіжного доручення №3658 від 10.01.2024. Судом встановлено, що відповідач належно не виконував зобов`язання по поверненню кредитних коштів, сплаті комісії та відсотків за користування кредитом, доказів погашення заборгованості в повному обсязі матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Враховуючи вищенаведене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, те, що відповідач в судове засідання не з`явився, не представив суду жодних доказів на спростування вимог позивача в частині стягнення суми кредиту та процентів за користування ним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги, в частині стягнення із [PERSON] заборгованості за договором позики «Смартфінанс» №3778004708-008530 від 10.01.2024 року у розмірі 32 000,00 грн., з яких 10 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22 000,00 грн. заборгованість за відсотками - підлягають до задоволення. Щодо стягнення з відповідача комісії (боргу послуг), суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) та постанові Верховного Суду від 15.03.2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) зазначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Отже, положення укладених між сторонами кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними. Відповідно до частину 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правова позиція про те, що умова кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами - є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 (провадження № 61-1789св19) та 01 квітня 2020 р. у справі №583/3343/19 ( провадження №61-22778св 19), а у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19. Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі (а) за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи (б) за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи (в) за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Як вбачається зі змісту договору позики «Смартфінанс» №3778004708-008530 від 10.01.2024 позичальнику, окрім одноразової комісії за видачу позики (п.2.4.2) та комісії за реєстрацію через систему віддаленої ідентифікації (п.2.4.3), встановлено й комісію за користування позикою в розмірі 0,5%, яка нараховується щоденно протягом дії договору (п.2.4.1). Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що нарахування заборгованості за нарахованими комісіями у розмірі 10 100,00 грн. не відповідає вимогам законодавства. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення боргу послуг (комісії) задоволенню не підлягають. За наведених обставин позов підлягає до часткового задоволення. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із [PERSON] заборгованості за договором позики «Смартфінанс» №3778004708-008530 від 10.01.2024 року у розмірі 32 000,00 грн., з яких 10 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 22 000,00 грн. заборгованість за відсотками; є підставними і такими, що підлягають до задоволення, а в частині стягнення боргу послуг в розмірі 10 100,00 грн. - задоволенню не підлягають. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст.76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Так, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду подано договір №03/01 про надання правової допомоги від 03.01.2024. Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За умовами частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Верховний Суд у постанові від 20 липня 2021 року (справа № 922/2604/20) навів позицію, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Позивачем додано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги, однак у такому відсутні відомості про те, що сторонами договору досягнуто згоди щодо гонорару адвоката, а також відсутні відомості про вартість робіт. Таким чином, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, яким би було узгоджено вартість наданої правової допомоги, а також відсутні детальний опис виконаних доручень клієнта, акт прийому-передачі виконаних робіт, платіжні доручення на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом, суд позбавлений можливості перевірити факт надання правової допомоги адвокатом та реальну вартість таких робіт. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає. Окрім того, враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 841,25 грн., виходячи з розрахунку 32 000,00,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 2 422,40 грн. (ставка судового збору) : 42 100,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1 841,25 грн., що буде пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed