Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Трускавецький міський суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, зменшення розміру аліментів, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Службу у справах дітей Трускавецької міської ради, Дрогобицький відділ ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що він з відповідачкою 09.10.2010 р. уклав шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області. В шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, зважаючи на різні погляди на життя та сімейні відносини, їхні з дружиною подружні стосунки припинено, у зв`язку з чим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.03.2023 року в цивільній справі № 442/881/23 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу у 2023 р. діти залишились проживати з його колишньою дружиною у м. Стебнику. Не зважаючи на те, що сини стали проживати окремо від нього, він завжди підтримував з ними спілкування, відтак має з ними чудові батьківські та дружні стосунки. Протягом довгого періоду часу він вважав, що між ним та колишньою дружиною було досягнуто домовленості стосовно утримання дітей, адже він постійно надавав кошти для дітей, робив цінні подарунки, не ухилявся від проведення спільного часу із синами. Проте, після заблокування його карткових рахунків, влітку 2025 р. він дізнався про виконавче провадження № 77422825, згідно якого він визнаний боржником внаслідок невиконання рішення суду по сплаті аліментів на утримання дітей. Згодом більш детально йому стало відомо, що його колишня дружина восени 2024 року звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2024 р. в цивільній справі № 442/8543/24 позов було задоволено та присуджено аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, а саме з 14.10.2024р., і до досягнення дітьми повноліття. Проте він жодним чином не ухилявся від матеріального утримання дітей, однак йому було невідомо про існуючу цивільну справу, предметом якої було стягнення аліментів на їх утримання. Постанову про відкриття виконавчого провадження, як і рішення суду він не отримував. Згодом у Дрогобицькому відділі ДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції він ознайомився із матеріалами виконавчого провадження, де поряд з іншими документами, знаходиться конверт, направлений на його адресу реєстрації, з відміткою «повертається». З цього вбачається, що документи з виконавчої служби йому не надходили. Він не може погодитися із існуючим виконавчим провадженням та розміром аліментів для виплати на утримання дітей згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2024 р. (яке набрало законної сили 28.01.2025 р.), по справі № 442/8543/24, оскільки протягом тривалого періоду часу, його старший син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із ним. 01 січня 2025 року син [PERSON] фактично переїхав до нього та став проживати із ним в квартирі, яку він орендує у місті Трускавці. Оскільки його старший син [PERSON] проживає із ним в одній квартирі у місті Трускавець та від 01.01.2025 р. повністю знаходиться на його утриманні, то відповідно він надає кошти Відповідачці з розрахунку на одну дитину, тобто для утримання молодшого сина [PERSON] 2015 р.н., який на даний момент залишився проживати із нею. Більше того, він переконаний, що їхній старший син [PERSON] повинен залишитися проживати разом із ним, оскільки вважає, що його розлучення із ним та зміна місця проживання, вже звичної комфортної обстановки може негативно вплинути на його подальший розвиток. Він має змогу забезпечити сина всім необхідним, постійно слідкує за його станом здоров`я, його розвитком, виховує та піклується про нього. У зв`язку з тим вимушений звернутися до суду. Просить позов задоволити. Позивач з`явився в судове засідання. Підтвердив всі факти викладені ним в позовній заяві та просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, однак від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, в якій вона зазначила, що проживає з хворою мамою, яка потребує догляду та молодшим сином а тому підтримує волю сина жити з батьком, так як у нього зараз перехідний вік і він потребує батьківської уваги і дисципліни. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Заслухавши думку позивача та дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На підставі ч.2 ст.80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 09.10.2010 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області. В шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.03.2023 року в цивільній справі № 442/881/23 шлюб між ними розірвано. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2024 р. в цивільній справі № 442/8543/24 стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, а саме з 14.10.2024р., і до досягнення дітьми повноліття. Як встановлено з позовної заяви, підтверджено позивачем в судовому засіданні та визнано відповідачкою з 01 січня 2025 року їхній син [PERSON] фактично переїхав до батька та став проживати із ним в квартирі у місті Трускавці. Факт спільного проживання сина із батьком за однією адресою у квартирі [ADDRESS] , підтверджується Актом від 29.08.2025 р., виданим ОСББ «Срібний дім» в якому, зокрема зазначено, що « [PERSON] одноособово займається вихованням та утриманням свого малолітнього сина [PERSON] ». Окрім того, Службою у справах дітей Трускавецької міської ради проведено обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] , за адресою фактичного перебування дитини, а саме в квартирі [ADDRESS] . Встановлено, що за вказаною адресою проживає [PERSON] , [INFO] - батько, та [PERSON] , [INFO] - син. В Акті зазначено, що житло розміщено на п`ятому поверсі шестиповерхового будинку і складається з однієї кімнати, спальні, кухні-студії, коридору та ванної кімнати. Умови проживання задовільні. В помешканні підведено водо-, газо- та електропостачання, наявні необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: « [PERSON] займає окрему кімнату, в якій для нього облаштовано спальне та робоче місце. Хлопчик забезпечений посезонним одягом та взуттям, належним харчуванням, ноутбуком, мобільним телефоном, предметами першої необхідності». Також в Акті вказано: «Стосунки, традиції сім`ї добрі. Між батьком та сином панує взаєморозуміння та взаємоповага. Для [PERSON] створені належні умови для проживання та всебічного розвитку». Відповідно до характеристики [PERSON] , учня 8 класу Стебницького ліцею №7 вбачається, що він має достатній рівень навчальних досягнень; є активним, із задоволенням працює в групах, парах, сумлінно виконує доручення, без зовнішнього контролю. [PERSON] має охайний вигляд, приходить у чистому одязі, забезпечений всім необхідним для навчання в школі. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та працелюбний учень, товариський, має друзів серед однолітків. Водночас іноді може конфліктувати з ними у випадках, коли не знаходить спільної мови. Має в класі позитивний статус: діти поважають його, прислухаються до його думки, спокійно виконують його прохання чи доручення. Хлопчик привчений до самообслуговування, його робоче місце завжди охайне. Стан здоров`я учня добрий. Фізична група основна. В характеристиці також зазначено, що батько дитини - [PERSON] , займає активну позицію у вихованні сина, дбає про його розвиток, бере участь в освітньому процесі, забезпечує всім необхідним для цього. Регулярно відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок із класним керівником щодо навчання, поведінки та успіхів [PERSON] . Учень завжди приходить до школи вчасно, оскільки саме батько привозить його до школи та забирає після занять або відводить на гуртки. З 01.01.2025 року батько і син проживають у місті Трускавець. Оскільки [PERSON] проживає із батьком в одній квартирі у місті Трускавець та від 01.01.2025 р. повністю знаходиться на його утриманні, то відповідно [PERSON] надає кошти Відповідачці з розрахунку на одну дитину, тобто для утримання молодшого сина [PERSON] 2015 р.н., який на даний момент залишився проживати із нею. [PERSON] має змогу забезпечити сина всім необхідним, постійно слідкую за його станом здоров`я, його розвитком, виховує та піклується про нього. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України,статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормами ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст.180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із зміною місця проживання дитини розмір аліментів, який був встановлений судом за позовом може бути зменшений. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 -Х11 від 27.02.1991 року) батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей… першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Так, судом встановлено, що відповідачка перебуває в працездатному віці, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформації щодо стягнень по іншим аліментним зобов`язанням відповідача, сторонами до суду не надавалося. Стосовно призначених аліментів, які було встановлено згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2024 р. в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі ) грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, а саме з 14.10.2024р., і до досягнення дітьми повноліття, то вважаю за необхідне зменшити їх розмір та призначити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі ) грн. щомісячно на одну дитину молодшого сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.01.2025 року, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на той факт, що старший син [PERSON] проживає із батьком, що встановлюється належними, достатніми та допустимими доказами. З приводу позовної вимоги про визнання виконавчого листа, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області (за ВП № 77422825) таким, що не підлягає виконанню, суд вважає таку вимогу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки крім того, дитина син [PERSON] , [INFO] , виявив бажання проживати тільки з позивачем, тобто тільки з батьком, більше прив`язаний до нього та краще знаходять з ним спільну мову, зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, яка проживає окремо від позивача, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання свого сина та його перебування на повному фінансовому утриманні батька. Таким чином, суд при визначенні місця проживання дитини бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а оскільки проживання дітей разом із батьком буде цілком відповідати інтересам дитини, позаяк позивач приділяє більше уваги та турботи своїй неповнолітній дитині, дбає про її утримання та виховання, фізичний та моральний розвиток, чого відповідачка у свою чергу забезпечити не може, відтак не виникає сумніву про доцільність задоволення заявлених позовних вимог позивача. Аналізуючи викладене, судом встановлено, що оскільки дитина сторін проживає з позивачем та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька або за конкретною адресою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Таким чином, судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує свого сина [PERSON] , [INFO] , мати дитини залишила його проживати з батьком, самоусунулася від його виховання та утримання, відтак визначення місця проживання неповнолітнього дитини саме з батьком, позивачем по справі, відповідатиме її інтересам і сприятиме її гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Outcome: partial