Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

14 квітня 2025 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 03 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (надалі - відповідач) був укладений шлюб. У шлюбі народилася дитина, син - [PERSON] , [INFO] . 28 лютого 2022 року, у зв`язку з початком воєнного стану позивач разом з [PERSON] виїхала за кордон, спочатку до Польщі, потім до Німеччини, де відповідач з дитиною проживають на момент звернення з позовом. З 2022 по 2023 рік відповідач разом з сином приїздила до України чотири рази на два тижні. У вказаний час сторони були разом, тримали постійний зв`язок та позивач мав змогу спілкуватися з сином. Після останнього візиту до України у вересні 2023 року [PERSON] пообіцяла, що в жовтні 2023 року вони повернутися додому. Позивач указує, що повірив їй, проте вона виїхала з дитиною за кордон і не повернулася. Відтоді позивач сина не бачив і відповідач почала поступово обмежувати спілкування позивача з дитиною. Оскільки сторони фактично не проживали разом, як родина, протягом двох років, позивач подав на розлучення й в травні 2024 року шлюб було розірвано. Позивач зазначає, що до подачі заяви про розлучення відповідач дозволяла позивачеві спілкуватися з сином через месенджер Viber, позивач бачив, як росте син, знав про стан його здоров`я та інтереси. Син з позивачем спілкувався та вони мали змогу розмовляти годинами. Відповідач включала відеозв`язок, позивач слідкував за дитиною, як вона грається, малює, ліпить, вирізає. Після подачі заяви про розлучення відповідач фактично перестала надавати позивачеві можливість спілкуватися з дитиною, знаходила різні підстави, щоб уникнути встановлення зв?язку. Посилалася на недостатнє бажання сина та позивача на встановлення зв`язку. Вказувала на небажання сина, який є занадто малим для цього, самостійно встановлювати зв`язок з позивачем. Позивач указує, що при розмовах з [PERSON] той зазначав, що хоче до батька, запитував, коли він приїде до України. Позивач, розуміючи, що в Україні не дуже безпечно розповідав синові, що як тільки війна закінчиться він приїде до нього, або мати його привезе до батька. Відповідач навмисно не відповідає на дзвінки, а в переписках зазначає, що син не хоче спілкуватися. Позивач бачить, як син поступово віддаляється від нього та з кожним днем відвикає від батька, і це гнітить його. Останнім часом відповідач взагалі перестала відповідати на повідомлення позивача, а якщо відповідає, то короткими фразами. Як військовозобов?язаний позивач не має законних підстав виїхати за кордон щоб побачити свою дитину, поспілкуватись та обійняти сина. Не знає, як дитина росте, чи здорова вона, чи щаслива. Відповідач також поступового обмежує спілкування родини позивача з дитиною й позивач вважає це навмисним позбавленням дитини відомостей про рідного батька. В грудні 2024 року відповідач подала позов про стягнення аліментів та в позовній заяві зазначила, що позивач не надає матеріальної допомоги. Вказане, за твердженням позивача, не відповідає дійсності, оскільки за весь час перебування відповідача та сина закордоном він допомагає матеріально, а з 2023 року самостійно звернувся до бухгалтерії за місцем працевлаштування з заявою щодо відрахування з заробітної плати аліментів на сина в розмір 1/4 усіх видів заробітку. Він дбає про матеріальний стан дитини, оскільки дитина повинна добре харчуватися, відвідувати садочок, бути забезпеченою належним одягом. Він неодноразово передавав подарунки на свята дитині. Однак, у зв`язку зі створенням перешкод відповідачем позивач не має можливості знати матеріальні потреби дитини та чи забезпечує повною мірою їх відповідач. Позивач не впевнений, що кошти які він надсилає, витрачаються на потреби дитини, не знає, що розповідає про нього дитині матір. Вказує, що з січня 2024 року відповідач заблокувала його у всіх месенджерах (Viber, Telegram, тощо) і зазначила, щоб позивач звертався з усіх питань до її батька. Вказує, що відповідач дієздатна та повинна самостійно вирішувати питання, а дитини, це питання тільки сторін, а не батька відповідача. Наголошує, що, як батько, він має право знати як живе син, спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні, має обов`язки перед дитиною, а не лише обов`язок забезпечувати його матеріально. Відповідач позбавляє його цього права, порушує усі його права, як батька. Не спілкуючись з дитиною він не знає, як живе дитина та що відбувається в її житті. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням встановити графік спілкування, проте вона ігнорує ці прохання. 14 квітня 2025 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю. Постановленою судом ухвалою від 16 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Постановленою судом ухвалою від 30 квітня 2025 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08 травня 2025 року представник відповідача ознайомився зі справою та 26 травня 2025 року подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові. У відзиві представник відповідача вказує, що відповідач не згодна з твердженнями позивача, викладеними у позовній заяві. зазначає, що дійсно, відповідач за взаємним погодженням з позивачем виїхала з України разом з дитиною через повномасштабне вторгнення агресора на територію України та декілька разів приїздила разом з дитиною на територію України. Позивач у цей час спілкувався з нею та дитиною. Водночас, стосовно обіцянки відповідача повернутись додому вказує, що через дії самого позивача, який почав стосунки з іншою жінкою, та подання позивачем позовної заяви про розірвання шлюбу, повернення відповідача та збереження сім`ї втратило актуальність. Твердження позивача про те, що відповідач почала обмежувати його спілкування з дитиною не відповідають дійсності. Вказує, що нею разом з позивачем двічі узгоджувалися графіки спілкування позивача з дитиною, створено окрему групу для обміну фото та відео про життя дитини. Дитина має власний планшет та телефон і відповідач не перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, позивач мав змогу телефонувати сину у будь-який час без обмежень. Водночас зазначає, що у той час, коли позивач з`єднувався з дитиною за допомогою засобів відеозв?язку, він часто розмовляв з дитиною без теплоти, формально, на підвищених тонах. Під час дзвінків позивач не враховував вікові особливості дитини, говорив дорослими фразами, змушував сидіти рівно, не гратися, не вставати. Через це дитині стало не комфортно спілкуватись з батьком і та стала уникати спілкування саме через це, а не через дії та слова позивача. Саме зі вказаних дій позивача виконання узгодженого сторонами графіку спілкування дитини стало важким, оскільки відповідач не може змушувати дитину до спілкування проти її волі. Пізніше сторони узгодили новий графік, але позивач почав тиснути на відповідача через небажання дитини з ним спілкуватись. Зазначає, що тиск позивача посилився після звернення відповідача до суду з приводу стягнення з позивача аліментів. Пояснює, що рішення про стягнення аліментів відповідачеві необхідне для того, щоб належним чином зберегти свій статус перебування у Німеччині та додержання норм законодавства країни, які стосуються виконання її обов`язків щодо утримання дитини. Позивач про це знав, але у позові зазначив про інше. Крім того, після стягнення аліментів позивач почав вимагати від відповідача звіти про те, куди вона витрачає кошти, отримані у якості аліментів, звіти про те, як дитина проводила свій день, вимагав, щоб відповідач сама відповідала на його дзвінок, коли дитина не хоче відповідати й інше. Через це відповідач заблокувала позивача, не бажаючи з ним спілкуватись. Наголошує, що позивач на час подання відзиву має можливість спілкуватись з дитиною без посередництва відповідача. Зважаючи на те, що безпосереднє спілкування між сторонами після розлучення стало напруженим та деструктивним, відповідач організувала контакт дитини з батьком через його матір - бабусю дитини. Бабуся координувала дзвінки та в зручний час для спілкування була присутня під час відеодзвінків, допомагала позивачеві комунікувати з сином, враховуючи його вік та емоційні потреби. Цей формат спілкування був ефективним, комфортним для дитини, без емоційного тиску та з підтримкою особи, якій довіряла відповідач та дитина. Такий варіант ініціювала сама відповідач, щоб захистити інтереси дитини та одночасно не позбавити батька можливості підтримувати зв`язок з сином. Стосовно графіку, який позивач пропонує у своєму позові зазначає таке. Щодо спілкування за допомогою відеозв?язку два рази на тиждень з 18:00 до 19:00 без втручання матері, то відповідач не проти спілкування позивача з сином, однак пропонує доповнити таку вимогу формулюванням, яке б враховувало бажання самої дитини спілкуватись з батьком. Також не є зрозумілим для відповідача, що у розумінні позивача означає «відсутність втручання матері», оскільки сама відповідач не бажає особисто спілкуватись з позивачем і не втручається у його спілкування з дитиною. Щодо привезення дитини в Україну два рази в рік, то вказує, що є неможливим встановлення обов`язку для відповідача приїхати два рази на рік на територію України, оскільки це буде пов`язано з багатьма факторами, такими як, наприклад, навчання дитини, робота відповідача та інше. Більше того, позивач не вказує скільки конкретно разів, вказано два і більше. Також позивач зазначає про необхідність привезення дитини для проведення з сином відпустки, але не вказує терміни таких відпусток. Щодо вимоги позивача проводити половину зимових та літніх канікул разом з дитиною після закінчення воєнного стану, то відповідач не погоджується повністю з цією вимогою, оскільки позивач, заявляючи таку вимогу не враховує бажання дитини. Щодо вимоги визначення, що в парні роки день народження дитини святкується з матір`ю, а в непарні - з батьком, без втручання матері, то така також не враховує бажання дитини. На думку відповідача, дитина сама має право обирати, яким чином їй святкувати свій день народження. Щодо розблокування відповідача у месенджерах та зобов`язання надання звітів вказує, що у компетенцію суду не може входити примушування сторони у справі до спілкування з іншою стороною, зобов`язання надання звітів про витрати. Також, для відповідача є незрозумілим, що позивач має на увазі під основною статтею витрат. Додатково вказує, що відповідач не звертала до виконання судовий наказ про стягнення з позивача аліментів. Постановленою судом 19 червня 2025 року ухвалою задоволено заяву судді Городецького Д. І. про відвід. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2025 року визначено головуючого суддю у справі. Постановленою судом ухвалою від 24 червня 2025 року справу прийнято до провадження, продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, задоволено клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду. В підготовчому засіданні 14 жовтня 2025 року долучено висновок органу опіки та піклування, закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду, в силу віку дитини визнано недоцільним отримання її думки щодо участі батька у вихованні. 06 грудня 2025 року отримано пояснення відповідача по суті справи з урахуванням висновку, в якому представник відповідача не погодився з висновком, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та містить недостовірні твердження. Зазначає, що орган опіки зробив висновок без врахування пояснень відповідача та без перевірки фактичних обставин. Запиту чи інтерв`ю з матір`ю та дитиною не проводилося. Вказує, що відповідач ніколи не перешкоджала спілкуванню батька з дитиною, участь позивача в житті дитини обмежується сплатою аліментів та онлайн спілкуванням. Зазначає, що позивач неодноразово проявляв агресивну, імпульсивну та емоційно нестабільну поведінку, як у період спільного проживання, так і після розірвання шлюбу. У присутності своїх батьків та малолітньої дитини допускав крики, підвищення голосу, образливі висловлювання та агресивні жести, замахувався на відповідача, виявляв фізичну агресію до предметів, створював атмосферу страху та напруги. Мав випадок, коли попри волю дитини витягнув її з автомобіля. При спілкуванні допускав неприпустимі висловлювання та розмови неналежного змісту, які не відповідають віку та рівню розуму дитини. З метою забезпечення емоційної безпеки дитини спілкування за згоди відповідача здійснюється через матір позивача та у її присутності. Відповідач вважає, щоб контакти батька з дитиною відбувалися у присутності третіх осіб - матері, або інших повнолітніх членів родини до моменту, поки у відповідача буде впевненість в емоційній стабільності поведінки позивача. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що після подання ним позову відповідач почала надавати можливість спілкуватися з дитиною засобами відеозв`язку. Однак надає таку можливість для спілкування раз у тиждень по п`ять хвилин в присутності його матері - [PERSON] . Водночас, при його спілкуванні з дитиною відповідач навмисно дає дитині планшет з грою, або ставить відеоролики, які відволікають дитину від спілкування з ним. Також те, що відповідач заблокувала його у месенджерах не дає йому можливості з`ясувати необхідний дитині подарунок на день народження. Вказав, що він не заперечує проти покладення на нього витрат, пов`язаних з привезенням дитини до України на зимові та літні канікули. Він самостійно часто не має можливості встановити зв`язок, а коли встановлює, то спілкування з дитиною триває до двох хвилин. Його повідомлення, які він направляє дитині у створену відповідачем групу для спілкування, не отримуються дитиною та залишаються непрочитані. Вказав, що останнім часом для спілкування з дитиною його матір встановлює зв`язок з дитиною та долучає до конференції його. У судових дебатах повідомив, що не заперечує, якщо засобом відеозв`язку з дитиною буде будь-який месенджер, який підтримує відеозв`язок, бере витрати, пов`язані з прибуттям та проживанням дитини в Україні на себе. Щодо терміну перебування просить визначити їх до двох тижнів. Щодо місця, де буде знаходитися дитина під час перебування в Україні вказав, що це буде безпечне місце на час перебування дитини, в тому числі він міг би за власний рахунок орендувати квартиру у місті Львів. На даний час це може бути місто Перещепине, в тому числі і за місцем перебування його матері - [ADDRESS] . Також погоджується, що всі графіки необхідно узгоджувати з батьками, завчасно планувати. Водночас, вважає за необхідне зобов`язати відповідача подавати звіти про витрати сплачених ним аліментів, оскільки позивач хоче бачити, що дитина забезпечена всім необхідним. Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що на момент розгляду справи відповідач фактично визнає позов частково. Вона не заперечує проти спілкування батька з дитиною засобами відеозв`язку, однак вважає, що таке спілкування повинно відбуватися з урахуванням бажання самої дитини. Зазначив, що посилання позивача на небажання дитини розмовляти пояснюється віком дитини, яка відволікається та не може постійно приділяти увагу розмові з батьком, втрачає фокус розмови, а батько, спілкуючись з дитиною, говорив з нею, як з дорослою особою, не приділяв увагу віковим особливостям дитини. Відповідач намагалася пояснити дитині, щоб вона не відволікалася, створювала умови, за яких би дитина спілкувалася, однак результату це не дало. Відповідач дійсно мала намір повернутися, однак зараз, внаслідок нових відносин позивача, не бачить у цьому сенсу. Зазначає, що для спілкування з дитиною відповідач створила групу у месенджері та позивач має можливість залучати до спілкування також і його родичів, шляхом надання їм доступу до групи. Також представник указує, що дитина більш нормально спілкується з батьком, коли при спілкуванні присутня мати позивача, яка допомагає дитині концентрувати увагу на спілкуванні та не відволікатися. Наголошує, що тиск позивача на відповідача посилився після її звернення до суду за стягненням аліментів. Відповідач пояснювала позивачеві, що звернення до суду обґрунтоване необхідністю отримання рішення, як підстави для продовження виплат особі, що шукає захист у Німеччині. Через непорозуміння між сторонами почали виникати конфліктні ситуації, з метою припинення яких відповідач заблокувала позивача на власних засобах комунікації у всіх месенджерах та не бажає спілкуватися з ним взагалі. При цьому позивач має можливість телефонувати дитині та спілкуватися з нею. Відповідач не проти цього та не втручається у спілкування позивача з дитиною. На стадії додаткових пояснень та у судових дебатах вказав, що за результатами розгляду справи відповідач не заперечує проти спілкування позивача з сином за допомогою месенджера у часи, в які просить позивач, однак з доповненням умови такого спілкування умовою бажання самої дитини. Також представник зазначив, що відповідач не проти направлення дитини для спілкування з батьком в Україну, в тому числі - й за місцем проживання матері позивача у місті Перещепине Дніпропетровської області, однак, оскільки дитина навчається в Німеччині, то зимові канікули у дитини тривають тиждень, а літні канікули - півтори місяці. Також не проти, якщо організаційними питаннями щодо привезення дитини в Україну для спілкування з батьком та повернення у Німеччину буде керувати матір позивача [PERSON] . Позивач не визначає термін, у який слід встановити приїзд дитини в Україну та як організовувати таке прибуття. Щодо інших вимог позовної заяви підтримав позицію, викладену у відзиві, яка обґрунтована необхідністю врахування бажання дитини, встановлення попередньої домовленості, неможливістю зобов`язання відповідача примусово спілкуватися з позивачем та встановлювати обов`язок надавати звіти при вирішенні справи про визначення порядку участі у вихованні дитини. Представник Служби у справах дітей Перещепинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність /а.с.62/. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, оцінивши доводи та пояснення сторін, висновок органу опіки та піклування, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03 серпня 2019 року вбачається, що 03 серпня 2019 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.12/. Згідно з копією паспорта громадянина України, [PERSON] з 06 лютого 2020 року проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с.7-9/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року у справі № 183/268/24 розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 03 серпня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 278. Судом у справі № 183/268/24, окрім іншого встановлено, що сторони не проживають спільно, не ведуть сумісне господарство та припинили сімейні відносини. Рішення суду набрало законної сили 28 травня 2024 року /а.с.14, 15-18/. Судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2024 року у справі № 183/11859/24 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на дитину: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 листопада 2024 року і до досягнення дитини повноліття /а.с.19/. Відповідно до Довідки про доходи [PERSON] № 23, виданої керівником ПрАТ «Миронівська птахофабрика» 25 лютого 2025 року, у період з 01 січня 2024 року по 21 грудня 2024 року загальна сума заробітної плати позивача з урахуванням ПДФО становить 819 345,55 грн, з указаної суми сплачені аліменти 158 834,24 грн /а.с.13/. З наданих позивачем паперових копій електронних доказів у виді роздруківок з месенджерів, проти дослідження та достовірності яких сторона відповідача не заперечила, вбачається: - листування між позивачем та відповідачем, яка в роздруківках вказана, як « [PERSON] ». Вказані виписки містять: запитання позивача з приводу дитини [PERSON] , його здоров`я та діяльності та відсутність відповідей відповідача 19 січня 2025 року, 23 січня 2025 року, 05 лютого 2025 року /а.с.24-25, 33/; запитання позивача з приводу дитини [PERSON] , його здоров`я та діяльності та відповідь відповідача про добрий стан дитини та відсутність проблем, повідомлення про створення групи та можливе її видалення /а.с.26/; запитання позивача 11 січня 2025 року про встановлення графіку спілкування з дитиною та пропозиції позивача, бажання створення нового графіку спілкування, наголос на наявності перешкод відповідачем для спілкування, відповідь відповідача про створення графіку раніше та його помилковість, відсутність заборони відповідача на спілкування, посилання на волю дитини до спілкування та неможливість примусу дитини до спілкування, наголос на невірну поведінку позивача, встановлення зв`язку за бажанням дитини, наявність у дитини планшету та телефону для спілкування, небажання вести спілкування з позивачем безпосередньо та можливість спілкування через посередника /а.с.27-32/; - листування між позивачем та сином, який вказаний абонентом «Синочка», який містить відео позивача та відсутність відповідей дитини 31 грудня 2024 року, 12 січня 2025 року, 24 січня 2025 року /а.с.34-36/. Також сторонами у справі, як у заявах по суті, так і у поясненнях визнано, що позивач та відповідач проживають окремо. Відповідач з сином виїхали за межі України та на час розгляду справи фактично проживають у Федеративній Республіці Німеччина. Дитина відвідує навчальний заклад за місцем фактичного проживання. Також сторонами визнано, що матір`ю позивача є [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином матеріали справи свідчать про наявність спору між позивачем та відповідачем, пов`язаним з недосягненням сторонами компромісу з питань спілкування позивача з дитиною та участі у її вихованні. Вирішуючи спір суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Декларацією прав дитини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року), яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 2, 8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Також, згідно з ч. 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, наданий в справу висновок органу опіки та піклування, повідомлені сторонами обставини справи, зокрема і щодо відмови відповідача у наданні дитини батькові в присутності інших осіб, які не є родичами дитини, але знаходяться разом з позивачем, так само як і повідомлення відповідача про необхідність повернення їй дитини після перебування у строк більше трьох годин з батьком без присутності матері, самі по собі, хоча і обґрунтовані належним чином потребами дитини, яка є малолітньою, внаслідок чого - порушують її звичайний уклад життя, однак, в той же час, і спростовують посилання відповідача та її представника на відсутність створення відповідачем перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, вказують на відсутність можливості узгодження сторонами самостійно способу участі спілкування батька з дитиною, яка проживає з відповідачем. Судом досліджений висновок органу опіки та піклування Перещепинської міської ради про доцільність встановлення спілкування [PERSON] з його малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням Перещепинської міської ради Самарівського району Дніпропетровської області № 149 від 27 червня 2025 року /а.с.93, 94/. Відповідно до вказаного висновку, згідно з наданими документами встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 2019 року, від якого народився син [PERSON] . Шлюб було розірвано 26 квітня 2024 року. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю, яка з початком повномасштабного вторгнення рф виїхала з сином за межі України - спочатку до Польщі, згодом до Німеччини, де вони перебувають на даний час. Зі слів батька та на підставі наданих документів установлено, що після розірвання шлюбу мати дитини чинить йому перешкоди в реалізації права на особисте спілкування з сином, що суперечить нормам чинного законодавства України та порушує права дитини. Органом опіки та піклування Перещепинської міської ради … розглянуто питання доцільності встановлення порядку спілкування батька [PERSON] , з його малолітнім сином [PERSON] . Згідно з характеристикою від депутата Перещепинської міської ради від 25 червня 2025 року [PERSON] є соціалізованою, неконфліктною особою, підтримує добрі стосунки з родичами. Він офіційно працевлаштований, має стабільний дохід і своєчасно сплачує аліменти на утримання дитини. Відповідно до характеристики з місця роботи [PERSON] від 25 червня 2025 року він зарекомендував себе як грамотний, відповідальний і сумлінний спеціаліст. На підставі проведеного аналізу матеріалів справи, норм чинного законодавства та міжнародно-правових актів, зокрема статті 18 Конвенції ООН про права дитини, яка визначає, що обидва батьки несуть однакову відповідальність за виховання дитини, та статті 153 Сімейного кодексу України, відповідно до якої дитина має право на спілкування з обома батьками, незалежно від того, чи проживають вони разом, орган опіки та піклування Перещепинської міської ради вважає за доцільне задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Встановлення порядку спілкування з дитиною відповідає принципу найкращих інтересів дитини, закріпленому як у національному законодавстві, так і у міжнародному праві. Враховуючи відсутність загроз з боку батька, належного виконання ним батьківських обов`язків, орган опіки вважає, що спілкування дитини з батьком є необхідним для її повноцінного емоційного розвитку, формування зв`язку з обома батьками та забезпечення права дитини на родинні стосунки. Беручи до уваги судову практику Верховного Суду України, зокрема постанову Верховного Суду України у справі № 754/9026/16-ц, де суд визнав, що перешкоджання одному з батьків у спілкуванні з дитиною є порушенням прав як батька, так і дитини. Виходячи з наведеного, на підставі аналізу наданих матеріалів, норм чинного законодавства України та положень міжнародних договорів, ратифікованих Україною, з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування Перещепинської міської ради вважає доцільним визначити порядок спілкування батька [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] у тому вигляді, як це зазначено у позовній заяві, а саме: із застосуванням дистанційних засобів зв`язку (відеозв`язок, телефонні дзвінки), а також, за згодою сторін, визначити можливість особистих зустрічей. Такий порядок спілкування відповідає найкращим інтересам дитини, сприяє збереженню емоційного зв`язку з обома батьками, реалізує право дитини на родинні стосунки. Аналізуючи наданий суду висновок суд ураховує, що порядок складання висновку про результати розв`язання спору регулюється, в тому числі постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», згідно з п. 73 якого у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради з урахуванням висновку служби у справах дітей. Суд ураховує, що в цьому випадку місцем реєстрації дитини є місцем реєстрації батьків, однак фактичне місце проживання дитини, як визнано сторонами знаходиться на території Федеративної Республіки Німеччина, що ускладнює вчинення органом опіки та піклування дій на виконання порядку № 866, проведення бесіди з відповідачем, звернення до соціального закладу та/або фахівця з соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею, з`ясування питання ставлення матері до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з батьків, стан здоров`я дитини та інші вагомі обставини. Також вказана обставина унеможливлює звернення позивача до служби у справах дітей за місцем перебування дитини. Водночас, суд ураховує висновок з питань застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, згідно з яким у випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може. Так суд приймає до уваги доводи представника відповідача про не з`ясування органом опіки та піклування ставлення матері до питання виховання дитини матір`ю, особистої прихильність дитини до кожного з батьків. Також суд звертає увагу, що у висновку ім`я позивача та по батькові дитини вказані, як « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно, в той час, як дійсне ім`я позивача є « [PERSON] », а по батькові дитини « [PERSON] ». Водночас самі по собі ці факти не можуть бути підставами для однозначного відхилення від висновку органу опіки та піклування, а підлягають врахуванню в частині ставлення батька до дитини, даних, що його характеризують. При цьому, згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 141, 157 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. За ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У частинах 1, 2 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства). Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Вирішуючи питання про встановлення такого способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, як регулярні особисті спілкування, та необхідності визначення особистого спілкування одного з батьків з дитиною (дітьми) у присутності іншого з батьків, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи. При цьому, за ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Так суд вважає, що у цій справі дитина, яка на момент розгляду справи майже досягла шестирічного віку, може висловити свою думку, однак надання такої думки, в силу віку, проживання дитини за кордоном, обставин справи, може призвести до погіршення психоемоційного стану дитини, а тому отримання думки дитини не є доцільним. Вирішуючи виниклий між сторонами спір у контексті наведених норм законодавства, суд виходить з такого. Щодо вимоги про встановлення спілкування з дитиною два рази на тиждень через засоби відеозв?язку у середу та п`ятницю з 18:00 до 19:00, без втручання матері суд висновує, що в судовому засіданні сторони погодили обумовити такий графік присутністю при спілкуванні батька з дитиною бабусі дитини та матері позивача - [PERSON] , [INFO] , та бажанням самої дитини. Суд погоджується з позицією сторін, враховуючи те, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас враховує суд й те, що встановлення обумовленості спілкування бажанням дитини може призвести до зловживань сторін та продовжить виникле між ними непорозуміння, оскільки бажання дитини, насамперед, повинно бути висловлене та доведене іншому з батьків особисто, що не може бути встановленим без встановлення самого зв`язку з дитиною. При цьому, саме встановлення зв`язку не є примусом дитини до подальшого спілкування, оскільки в силу віку, відсутності загальних технічних знань дитина може самостійно не розуміти особливостей процесів налагодження зв`язку за допомогою існуючих засобів для спілкування. Відтак, у цій частині позову, за висновком суду, наявні підстави для погодження з висновком органу опіки та піклування, задоволення позову та встановлення зобов`язання [PERSON] забезпечити спілкування сина [PERSON] на зв`язку з [PERSON] для телефонних та/або відеодзвінків через інтернет кожну середу та п`ятницю з 18 год 00 хв до 19 год 00 хв за київським часом за участі або без такої бабусі дитини - [PERSON] , [INFO] . Щодо встановлення графіку спілкування з дитиною у виді ???двох та більше разів на рік привезення дитини на територію України в області, які не визнані територіями, на яких ведуться бойові дії, для проведення відпустки батька з сином. Суд виходить з того, що аналіз норм права, що регулює питання виховання дитини батьками дає підстави дійти висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути забезпечені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд ураховує, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, дію якого у подальшому продовжено відповідно до вимог чинного законодавства та який діє на момент розгляду справи. Сторонами хоча і не визнано прямо, однак і не заперечувалося, що дитина за місцем свого знаходження відвідує навчальні заклади, відтак - має відповідний розпорядок як дня, так і життя, порушення якого буде негативно впливати на психологічну стабільність дитини. Відповідач наполягала на тому, що навчання дитини передбачає тиждень канікул у зимовий період та 1,5 місяці у літній. Позивач такі твердження не спростовував. Водночас, суд ураховує й те, що сторони, як батьки дитини, погодилися щодо можливості та порядку привезення дитини бабусею з Німеччини до України. Відповідач не заперечує проти перебування дитини з батьком в Україні під час літніх канікул на території, що не є такою, на якій ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, а саме - в місті Перещепине Самарівського району Дніпропетровської області, за адресою проживання бабусі дитини. За таких обставин, враховуючи спільну позицію батьків, відомості щодо розпорядку дня дитини та висновок органу опіки та піклування суд вважає за можливе частково погодитися з висновком органу опіки та піклування та в цій частині задовольнити позов частково, зобов`язавши [PERSON] надавати можливість проводити [PERSON] відпустку з сином - [PERSON] протягом літніх канікул тривалістю не менше трьох тижнів на території України в районах, які не визнані територіями, на яких ведуться бойові дії та тимчасово окупованими територіями, за умови погодження з [PERSON] місця перебування дитини на території України, строків та періодів такої відпустки та оплати [PERSON] витрат на перевезення дитини з місця постійного перебування до та з України у супроводі близьких родичів дитини, в тому числі й бабусі дитини - [PERSON] . В решті позову в цій частині суд вважає за необхідне відмовити з огляду на вік дитини, повідомлений суду його звичайний розпорядок життя, невеликий термін зимових канікул дитини, ненадання суду відомостей про тривалість їх часового проміжку, відсутність належної аргументації висновку органу опіки та піклування. З цих-же підстав, ураховуючи дату дня народження дитини ( [INFO] ), її проживання на території Федеративної Республіки Німеччина на момент розгляду справи суд вважає за необхідне відмовити в позові й в частині встановлення святкування дня народження у непарні роки з батьком без втручання матері. При цьому суд наголошує, що враховуючи мінливість обставин, відносин між сторонами, розпорядку дня дитини та її зростання позивач, у випадку суттєвої зміни обставин, не позбавлений права в наступному звернутися до суду за встановленням іншого порядку участі у вихованні, заявивши вимоги про надання більшого часу для спілкування з дитиною, проведення спільного святкування днів народження дитини. Щодо вимог позову про те, що після закінчення воєнного стану слід встановити графік спілкування з дитиною у виді надання можливості проводити половину літніх та зимових канікул разом із батьком, без втручання матері, то в цій частині суд, на момент розгляду справи вважає за необхідне відмовити, повторно роз`яснивши право позивача в подальшому звернутися до суду з позовом за встановленням іншого порядку участі у вихованні у випадку суттєвої зміни обставин, які враховувалися судом при постановленні цього рішення. При цьому суд зауважує, що ці позовні вимоги орган опіки та піклування взагалі не досліджував при складенні висновку. ???Щодо вимог позову про зобов?язання [PERSON] розблокувати [PERSON] у всіх месенджерах для можливості зв`язку з сином та отримання інформації про його життя. Суд ураховує позицію представника відповідача про те, що таке зобов`язання саме по собі є втручанням в особисті немайнові права відповідача - право на повагу до приватного життя, та не може бути предметом судового розгляду при вирішенні судом спору про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні. Також ураховує суд й те, що ці позовні вимоги органом опіки та піклування не досліджені при складенні висновку. Водночас, суд ураховує й те, що батько дитини, що проживає окремо від неї, наділений правом на отримання інформації від іншого з батьків про зміну стану здоров`я та життя дитини. Доказів на підтвердження суттєвих обставин, які б вказували на необхідність обмеження цього права батька суду не надано. Відтак, в цій частині позову суд вважає за необхідне задовольнити його частково, та, враховуючи суть позовної вимоги, встановити зобов`язання відповідача невідкладно повідомляти позивача за допомогою технічних засобів зв`язку (месенджерів, електронної пошти, електронним повідомленням, телефоном) інформацію про зміни в житті дитини - [PERSON] (досягнення у навчанні, житті та спорті, знакові події, зміну місця проживання, місця навчання, стану здоров`я, номеру телефону, адреси електронної пошти, адрес сторінок в соціальних мережах, адрес в месенджерах або інших можливих засобах зв`язку). При цьому суд зазначає, що встановлення саме такого зобов`язання не передбачає зобов`язання сторони відповідача вести діалог, тобто не встановлює зобов`язання безпосереднього спілкування, а втручання в право на повагу до приватного життя в цій частині необхідне для забезпечення права позивача на отримання інформації про життя та здоров`я його дитини. Вирішуючи вимоги в частині зобов?язання [PERSON] щомісяця надавати [PERSON] звіт про використання аліментів, включаючи основні статті витрат суд зазначає таке. Обґрунтовуючи позов в цій частині позивач указує, що він не знає, яким чином розподіляються сплачені ним аліменти, а тому це є формою його участі у вихованні дитини. За ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позов у справі подано щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. На це вказує обґрунтування позову та інші його вимоги, надані сторонами докази. За таких обставин встановлення зобов`язання [PERSON] щомісяця надавати [PERSON] звіт про використання аліментів не може бути окремою вимогою у спорі про участь у вихованні дитини, а є вимогою, яка може бути заявлена до відповідного органу опіки та піклування, органів контролю за належним виконанням батьківських прав, у тому числі й за місцем перебування дитини. Відтак, в цій частині позову належить відмовити. З огляду на викладене, позивачем, належними та допустимими доказами підтверджено факт відсутності домовленості між матір`ю та батьком з приводу виховання дитини та спілкування батька з дитиною, наявність спору щодо виховання та спілкування батька з дитиною, порушення матір`ю прав батька на спілкування з дитиною та її виховання, а тому - позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що за частинами четвертою та п`ятою статті 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Крім того, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України та того, що спір стосується питання щодо участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, позивачем у межах позову заявлено шість вимог, одну з яких задоволено та дві - частково, у трьох відмовлено повністю, суд вважає за необхідне судові витрати у справі, та понесені позивачем при сплаті судового збору в розмірі 403,73 грн стягнути з відповідача на користь позивача, а в решті - покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial