Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

ТОВ "Українські фінансові операції" заявлено позов до [PERSON] про стягнення заборгованості. Короткий зміст заявлених вимог Позов мотивований тим, що між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачем укладено основний та додатковий кредитні договори за умовами яких відповідач отримав грошові кошти, які зобов`язався повернути, а також сплатити проценти. В порушення умов договорів відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та допустив заборгованість у загальному розмірі 54475 грн, які позивач, набувши право вимоги, просить стягнути, разом із судовими витратами в розмірі 12422,40 грн, з яких: 2422,40 грн - судовий збір; 10000 грн - витрати на професійну правничу допомогу, а також просить стягнути інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Рух справи та процесуальні дії Ухвалою суду від 29.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, витребувано докази. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Позиція учасників справи Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому заперечує проти позову, зазначаючи, що позивачем не доведено укладення та чинність кредитних договорів. Подані копії документів містять суперечності: різні одноразові ідентифікатори електронного підпису використані в один і той самий момент часу, що є неможливим; окремі документи підписані одним кодом для різних правочинів; на договорах відсутні кваліфіковані електронні підписи працівника товариства та позначка часу. Паспорт споживчого кредиту не є договором і лише підтверджує ознайомлення з умовами, а не факт укладення договору. Доказів фактичного погодження умов кредиту та отримання коштів позивач не надав, тому вимоги про стягнення заборгованості є необґрунтованими, а тому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи - витрати на професійну правничу допомогу становлять 10000 грн. Представник позивача подав заперечення на відзив відповідно до яких зазначає, що кредитні договори є чинними та правомірними, а відповідач не спростував презумпцію їх дійсності. Укладення договорів із використанням одноразового ідентифікатора технічно можливе лише самим відповідачем. Борг відповідачем не погашено, а його заперечення ґрунтуються на формальних доводах, які не впливають на дійсність зобов`язань. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просить здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву від 08.12.2025 про розгляд справи у його відсутність, підтримав відзив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом 16.12.2023 між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачем, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи та в порядку, визначеному Законом України "Про електронну комерцію", укладено кредитний договір № 4222045 (далі - Договір) за умовами якого відповідач, шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), отримав кредит у розмірі 600 грн, строком 350 днів, із періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів, та стандартною процентною ставкою, яка застосовується в межах строку кредитування - 2,50% в день (а.с. 25-26, 48-51, 65). Також 16.12.2023 між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачем, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи та в порядку, визначеному Законом України "Про електронну комерцію", укладено додатковий договір до кредитного договору № 4222045 за умовами якого відповідач, шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), отримав кредит у розмірі 5000 грн. Загальний розмір кредиту складає 5600 грн (а.с. 27-28, 55-53, 64). Згідно проведеного ТОВ "Лінеура Україна" розрахунку (а.с. 73-77) заборгованість відповідача за Договором, за період з 16.12.2023 до 26.07.2024, становить 36835 грн, з яких: 5600 грн тіло кредиту; 31235 грн проценти за користування кредитом. 26.07.2024 між ТОВ "Лінеура Україна" та позивачем укладено договір факторингу № 26/07/2024 (а.с. 17, 29-31, 60, 68, 71-72) за умовами якого позивач набув право вимоги до відповідача за Договором на загальну суму 36835 грн, з яких: 5600 грн тіло кредиту; 31235 грн проценти за користування кредитом. Згідно проведеного позивачем розрахунку (а.с. 78-79) сума нарахованих процентів за користування грошовими коштами за Договором, за період з 27.07.2024 до 29.11.2024, становить 17640 грн. 01.08.2024 між позивачем та адвокатом Дідухом Є. О. укладено договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А (а.с. 23-24, 45, 54-57, 61) за умовами якого адвокат прийняв на себе зобов`язання за винагороду надавати юридичну допомогу по захисту прав та інтересів позивача по справам про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за Договором укладеним з відповідачем, на виконання якого нараховано витрати у розмірі 10000 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо укладення Договору За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст.ст. 1048, 1054 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ст. 639 ЦК України). Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 7, 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 зазначив, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Приймаючи до уваги те, що Договори укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, яка забезпечує здійснення ідентифікації клієнта, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, тобто у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", а також містить персональні дані відповідача, зокрема реквізити платіжної картки на яку перераховано грошові кошти, суд відхиляє доводи відповідача про неукладення Договорів та доходить висновку, що між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачем укладено Кредитний договір № 4222045, який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Щодо договору факторингу Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Як встановлено судом, між ТОВ "Лінеура Україна" та позивачем укладено договір факторингу, а тому до позивача перейшло право вимоги за Договором. Щодо розміру заборгованості Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, в строк, що встановлений у договорі. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Обгрунтовуючи розмір заборгованості за Договором позивач виходить з того, що відповідач не повернув кредит у розмірі 5600 грн, та не сплатив проценти за користування ним у період з 16.12.2023 до 29.11.2024 в розмірі 48875 грн, які нараховані за стандартною процентною ставкою - 2,5% в день, однак суд зауважує, що відповідні розрахунки заборгованості здійснено неправильно з огляду на таке. 22.11.2023 прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. При цьому, згідно п. 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування", тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%, з 22.04.2024 квітня 2024 року - не більше 1,5%, з 20.08.2024 - не більше 1%. Таким чином за період з 16.12.2023 до 21.04.2024 проценти становлять 17920 грн (2,5% або 140 грн), за період з 22.04.2024 до 19.08.2024 - 10080 грн (1,5% або 84 грн), а за період з 20.08.2024 до 29.11.2024 - 5712 грн (1% або 56 грн). Тобто, заборгованість за простроченими процентами за період з 16.12.2023 до 29.11.2024, яка розрахована виходячи із максимально допустимого розміру денної процентної ставки, визначеного Законом України "Про споживче кредитування" та підлягає стягненню з відповідача становить 33712 грн. Щодо інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних не застосовуються. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що відповідач не повернув кредит у розмірі 5600 грн та не сплатив проценти за користування кредитом в розмірі 33712 грн, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором в розмірі 39312 грн, з яких: 5600 грн - сума кредиту; 33712 грн - проценти за користування кредитом. Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України). Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі "East/WestAlianceLimited" проти України"), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial