Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом. В якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 10.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Іщук І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 663 та скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , РНОНМ [NUMBER] , індексний номер рішення: 58660747 від 10.06.2021 року, номер відомостей про речове право: 42422398, припинивши право власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , РНОНМ [NUMBER] ; Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності за [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , РНОНМ [NUMBER] . В обґрунтування позову вказує, що 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ» Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ ФК « Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнення тощо) № 109/П/РП/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. 30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнення тощо) № 109/П/РП/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. 07 березня 2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 109/П/РП/2008-840, відповідно до умов якого [PERSON] було надано грошові кошти у розмірі 167\~376,64 дол. США, для придбання цінних паперів у бездокументарній формі у кількості 8188 шт. емітованих ТОВ «Регіональні будівельні інвестиції» з номінальною вартістю кожної облігації 20,20 грн, з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно договору купівлі продажу цінних паперів G256-R З; 55-Б/43 від 26.11.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції», що діє в інтересах та за дорученням Пайового венчурного інвестування фонду «Житло та інвестиції» не диверсифікованого виду закритого типу та договору бронювання об`єкта нерухомості № G256-Б3 від 26.11.2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ « Регіональні будівні інвестиції», на підставі якого за [PERSON] бронюється об`єкт нерухомості розташований за адресою: [ADDRESS] , поверх 3. Пунктом 2.1.3 кредитного договору № 109/П/РП/2008-840 від 07.03.2008 року. встановлено, що протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операцій по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності [PERSON] на нерухоме майно, укласти нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,88 кв.м., яка складається з 2-х кімнат. Оскільки боржником свої кредитні зобов`язання не було виконано, ВАТ КБ «Надра» правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 06.06.2011 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-3152/11 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов ПАТ « КБ « Надра» задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 1\~924\~652,01 грн, витрати зі сплати державного мита 1\~700,00 грн та ІТЗ 120,00 грн. 07 грудня 2011 року рішенням Апеляційного суду м. Києва частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ « КБ « Надра» заборгованість в сумі 242\~073,29 дол. США. Витрати по сплаті державного мита у розмірі 1\~700,00 грн та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. Отже, відповідачу [PERSON] достеменно було відомо про наявність кредитних зобов`язань. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року було замінено сторону стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю « БРАЙТ ІНЕСТМЕНТ» у виконавчих листах по справі № 2-3152/11, боржники [PERSON] , [PERSON] . На теперішній час [PERSON] рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, як і не виконано умови кредитного договору, щодо передання об`єкту нерухомості в іпотеку. 14 травня 2024 року з інформаційної довідки стало відомо, що 10.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Іщук І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №\~663. Право власності було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Індексний номер 58660747 від 10.06.2021, номер відомостей про речове право 42422398 РНОНМ 1005176432109. Інше майно за [PERSON] не зареєстровано, що підтверджується довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, [PERSON] було вчинено дії направлені на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань, щодо погашення кредитної заборгованості, яка підтверджена рішенням суду. Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Оскільки договір дарування укладений [PERSON] у період настання у нього зобов`язань із погашення заборгованості перед кредитором, за відсутності погашення таких вимог, такий договір містить ознаки фраудаторності. Відчужуючи майно після виникнення зобов`язання з поверння суми позики [PERSON] , у тому числі ігноруючи умови кредитного договору щодо передання в іпотеку нерухомого майна, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, у зв`язку з чим договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Біль того, як вбачається з інформації, договір укладений між особами, що є родичами. За таких обставин, наявність у [PERSON] права власності на нерухоме майно, яке набуте без достатніх законом підстав, в будь якому разі ставить під сумнів право власності законного власника цього майна. На підставі вищевикладеного можна зробити переконливий висновок що дії [PERSON] були недобросовісні та направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, при цьому правочини були укладені з істотними порушеннями вимог діючого законодавства. А отже звернення з даним позовом позивач вважає ефективним захистом його порушених прав та їх відновлення, що полягають у можливості звернення стягнення на майно боржника у відповідності до вимог діючого законодавства. У відзиві на позовну заяву наданому представником відповідача [PERSON] , адвокатом Буняком В.С., останній вказує, що позивач не зазначив в позовній заяві, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2011 № 2-3152/11було пропущено трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2014 року № 761/7619/14-ц було відмовлено в заяві про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Вказана ухвала залишена в силі ухвалою Київського апеляційного суду від 06.08.2014. За таких умов, ні про яке зловживання правом у порушення Закону України « Про виконавче провадження». Як зазначає позивач, не може бути й мови. На дату укладення договору дарування 10.06.2021до [PERSON] жодні кредитору претензій не мали. Жодних вимог ані колишній кредитор КБ «Надра» чи ліквідатор банку, ані нові кредитори до [PERSON] з 2014 року не висували. Крім того, [PERSON] не мав жодних обмежень у розпорядженні належним йому майном. На даний час, саме [PERSON] фактично проживає разом із своїм чоловіком у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також зауважує, що представник позивача посилаючись на судові витрати у вигляді правової допомоги не надає жодних документів і розрахунків, які б обґрунтовували такі витрати. Відповідно стягнення судових витрат на користь позивача має з цих причин відмовлено (а.с.156). У додаткових поясненнях наданих представником позивача, останній вказує, що [PERSON] , знаючи про існуючий борг за кредитним договором. Здійснив дії щодо перереєстрації нерухомого майна, яке є єдиним майном і за рахунок якого могло бути виконанні кредитні зобов`язання, діяв на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання кредитних зобов`язань. За умовами кредитного договору (п.3.3.1) [PERSON] повинен був сплачувати щомісячно необхідну суму платежу у розмірі 2\~006,76 дол. США. Свої зобов`язання за кредитним договором [PERSON] виконував не належним чином. У зв`язку із чим Банк звернувся до суду щодо стягнення кредитної заборгованості. 06.06.2011року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-3152/11 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 1\~924\~652,01 грн, витрати зі сплати державного мита 1\~700,00 грн та ІТЗ 120,00 грн. 07 грудня 2011 року рішенням Апеляційного суду м. Києва частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість в сумі 242\~073,29 дол. США. Витрати по сплаті державного мита у розмірі 1\~700,00 грн та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. оскільки боржник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Тому рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість за кредитним договором. При цьому, умовами кредитного договору та судовим рішенням встановлено обов`язок відповідача повернути отримані кредитні кошти, який він не виконав та доказів протилежного суду не надано. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє відповідальності сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. На теперішній час кредитні зобов`язання [PERSON] не виконанні, а отже не припиненні. [PERSON] достеменно відомо про наявність невиконаних кредитних зобов`язань, у тому числі про умови кредитного договору про сплату мінімально необхідного платежу кожного місяця. Представник позивача наголошує. що відповідачами не спростовано заявлені позовні вимоги належними та допустимими доказами. Отже на підставі викладеного позивач вважає, що можна дійти переконливого висновку. Що відповідачами не спростовані заявлені позовні вимоги. А отже позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача, [PERSON] , заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з`явився. про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності в межах заявлених вимог, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 109/П/РП/2008-840, згідно умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості та платності грошові кошти у сумі 167\~376 доларів США 64 центів. В порядку і на умовах, визначених цим договором за програмою « Нове житло» ( п. 1.1 договору) ( а.с.25-30). Цільове призначення кредиту: придбання цінних паперів облігацій у без документарній формі випуску у кількості 8 1888 шт., емітованих ТОВ « Регіональні будівні інвестиції» з номінальною вартістю кожної облігації 20 грн. 20 коп., з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно Договору купівлі продажу цінних паперів № G256-К 3; 55-Б/43 від 26.11.2007 р., що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів « наші інвестиції», ліцензія ДКЦПФР серія АВ № 362213 від 22.08.2007 року, що діє в інтересах та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «Житло та інвестиції» не диверсифікованого виду закритого типу та Договору бронювання об`єкта нерухомості № G 256-Б3 від 26.11.2007 р., що укладений між позичальником та ТОВ « Регіональні будівні інвестиції» на підставі якого за позичальником бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 26. Секція 4. Квартира [ADDRESS] . Витрати позичальника пов`язані з оформлення кредиту: оплата комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 1,7% від суми виданих коштів, зазначених в п. 1.1 , за винятком суми виданої на оплату цієї комісії ( п. 1.2 , 1.5 договору). Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,89% відсотків річних. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. ( п.1.3.1 договору). Банк надає кредит строком до 04 березня 2033 року( п.1.4 договору). В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені нижче строки наступні договори: в день укладення цього договору, Договір застави майнових прав по договору купівлі продажу цінних паперів № G256-К 3; 55-Б/43 від 26.11.2007 р., за умовами якого позичальник передає банку в заставу майнові права , оціночною вартістю 831\~122,94 грн, що в еквіваленті при перерахуванні до долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття цінних паперів у заставу складає 164\~578 доларів США 80 центів ( п.2.1.1 договору); Протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ « Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений договір іпотеки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,88 кв.м., яка складається з 2-х кімнат на 3-му поверсі ( п.2.1.3 договору). 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ» Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнення тощо) № 109/П/РП/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення ( а.с.10-13). 30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема, за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнення тощо) № 109/П/РП/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. 07 березня 2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 109/П/РП/2008-840 ( а.с.14-24). Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2020 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та ТОВ «Аверс Сіті» згідно якої: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс Сіті» повністю визнало позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі продажу квартири № G-256 від 29.12.2010 року в розмірі 831\~122,94 грн та визнало за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1005176432109. Згідно балансової довідки ТОВ «Аверс Сіті» станом на 09.12.2019 року нерухоме майно : квартира (будівельний номер 256) реєстраційний номер 251 площе. 81,3 кв.м., обліковується на балансовому рахунку товариства 281 «Товари вартістю 754862,00 грн ( а.с.97 зворот -98). Право власності на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 19 травня 2020 року ( а.с.99). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 378500712 від 14.05.2024 та копії договору дарування квартири від 10 червня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №\~663 вбачається, що [PERSON] належить на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.31,92). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду м, Києва від 06 серпня 2014 року відмовлено в задоволені заяви публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання ( а.с.160-165). [PERSON] 27 серпня 2022 року уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с.166). Згідно відповіді № 2077068 від 02.12.2025 року квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була продана [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 19.11.2025 року посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2837. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Щодо визнання договору дарування недійсним. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)) також зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Відповідно до правової позиції викладеній у Постанові КГС ВС від 18.04.2024 року у справі № 907/935/21 щодо критеріїв (ознак) за якими правочин може бути кваліфікований як фраудаторний Верховним судом зазначено таке. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року справі № 761/40240/21 зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Відповідно усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, 27 квітня 2023 року у справі №461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Як зазначено судом, звертаючись до суду із цим позовом, позивач покликається на те, що договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області 10 червня 2021 року зареєстрованого в реєстрі за № 663, вчинений [PERSON] всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), оскільки укладаючи оспорюваний договір дарування відповідач [PERSON] «вживав право на зло», а цивільно-правовий інструментарій використовувався ним для унеможливлення виконання рішення суду (яке позивачем суду не надано) та внаслідок укладення цього договору дарування для позивача з`являються негативні наслідки у вигляді неможливості виконання рішення суду, яким з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Договір дарування нерухомого майна від 10 червня 2021 відповідачем [PERSON] було через 10 років після ухвалення заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-3152/11 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов ПАТ « КБ « Надра» задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 1\~924\~652,01 грн, витрати зі сплати державного мита 1\~700,00 грн та ІТЗ 120,00 грн та ухвалення 07 грудня 2011 року рішенням Апеляційного суду м. Києва частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ « КБ « Надра» заборгованість в сумі 242\~073,29 дол. США. Витрати по сплаті державного мита у розмірі 1\~700,00 грн та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн, про які позивач вказує у позовній заяві, але матеріали справи вказаних судових рішень не містять. Також, суд зауважує на тому, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду м, Києва від 06 серпня 2014 року відмовлено в задоволені заяви публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Як встановлено судом та не спростовано позивачем, на момент укладення оскаржуваного договору дарування нерухомого майна від 10 червня 2021 року, відповідач [PERSON] не мав статусу відповідача, як боржника за судовим рішенням. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Окрім цього, позивач стверджуючи про те, що договір дарування укладено з метою створення перешкод у виконанні судового рішення та, що йому створено перешкоди у виконанні рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2011 року, не надав до суду доказів умисного характеру дій відповідачів або їх зв`язку із порушенням його прав, не надав доказів, які б підтверджували неможливість реалізації його прав, чи факт перешкоджання з боку відповідачів. При цьому, свої доводи позивач обґрунтовує лише на припущеннях, що не є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 81 ЦПК України. Так, згідно договору дарування від 10 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 663, [PERSON] подарував безоплатно у власність своїй доньці [PERSON] квартиру , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності та згоду на відчуження якої надала [PERSON] , яка є його дружиною. Тобто, [PERSON] маючи на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розпорядився своєю власністю на власний розсуд. Перехід права власності на спірну квартиру від [PERSON] до його доньки не створив юридичних чи фактичних перешкод для виконання судового рішення. Протилежного стороною позивача під час судового розгляду не доведено. Отже, на момент укладення оспорюваного договору дарування перешкод для його вчинення не існувало. До суду стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги. Суд враховує, що при фраудаторному характері боржник вчиняє правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів. Фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам. Однак, у справі, що розглядається, відповідач реалізував своє право на розпорядженням його майном, не перебуваючи у договірних чи інших відносинах із позивачем, не будучи його боржником та не перебуваючи з останнім у будь яких відносних (у таких правовідносинах конкретно визначено обидві сторони уповноважену і зобов`язану). Конструкція фраудаторного правочину передбачає його вчинення на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Спірний договір дарування квартири був укладений майже через десять років, після ухвалення рішення апеляційного суду, на невиконання якого посилається позивач. Також, позивачем не надано суду доказів того, що відповідач [PERSON] був обізнаний про укладення договорів про відступлення прав вимоги між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ». За таких обставин підстави для визнання оспорюваного правочину з мотивів його фраудаторності відсутні. Також, суд зауважує на тому, що на час ухвалення судового рішення у справі, спірна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі - продажу від 19 листопада 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменок С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2837 продана [PERSON] та на неї накладна заборона. Позивач не звертався до суду з клопотання про залучення у якості відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Частиною 3 ст. 41 Конституції України, регламентовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, суд зауважує, що непорушність права власності означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. Право власності може бути обмежено лише у виняткових випадках, на підставах та у порядку передбаченому законом. Так, законом, договором, рішенням суду можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Судом встановлено, що на момент укладення Договору дарування нерухомого майна від 10 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 663, [PERSON] подарував квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала йому на праві приватної власності, будь яких обмежень, щодо реалізації відповідачем свого права власності, зокрема відчуження нерухомого майна на момент укладення договору не існувало, що дозволяло йому реалізували своє конституційне право без будь-яких обмежень. Приймаючи до уваги вищенаведене, а також висновки про те, що встановлені судом обставини не дають суду підстави кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, відсутність підстав для недійсності правочину, відсутністю у власника будь-яких обмежень, щодо реалізації ним свого права власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Судом з`ясовані та відображені обставини, які мають значення для даної справи та вказані висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; пункт 30). У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її. У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати зі судового збору у справі покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed