Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду із зазначеним позовом та просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитними договорами в сумі 23 060 грн. 12 коп. Вимоги обґрунтовує тим, що між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір про надання фінансового кредиту № 215148 від 05.07.2018 року у розмірі 4 000 грн. 00 коп., за яким відповідач отримав кошти та зобов`язався їх повернути зі сплатою відсотків за користування кредитом, інших платежів. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 17 620 грн. 00 коп. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після зміни найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу №1, за яким ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за плату належні йому права вимоги за реєстром боржників, в т.ч. щодо відповідача. Проте, відповідач порушив умови договору і тому має заборгованість, яку до теперішнього часу добровільно не сплатив. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитним договором становить 23 060 грн. 12 коп., що складається із: сума основного боргу 4 000 грн. 00 коп., сума боргу за відсотками 2 160 грн. 00 00 коп., сума боргу за пенею і штрафами 10 560 грн. 00 коп., сума боргу за штрафами 900 грн. 00 коп., сума інфляційних втрат - 3852 грн. 87 коп., сума 3% річних 1587 грн. 25 коп. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. Представник позивача по довіреності Романенко М.Е. в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового розгляду без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Ч. 1 ст. 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та обов`язки сторін, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явився без повідомлення причин, не подав відзив на позовну заяву, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до положень ст. 280-282 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що 05.07.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір фінансового кредиту № 215148. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Відповідач належним чином умов договору не виконував, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в сумі 17620 грн. 00 коп. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантії» (після пере найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантії» (після пере найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») за плату належні йому права вимоги до боржників. Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із видів договорів, є договір приєднання, яким відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як передбачено ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно норм викладених в ст. 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору Ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо вважає, що існують підстави для задоволення позову частково. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорах строк грошові кошти та нараховані відсотки не повернув. Із наданих позивачем довідок щодо заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантії» (після пере найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») становить 17 620 грн. 00 коп. В порушення вищезазначених правових норм та умов кредитного договору позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед банком, у зв`язку з чим, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Що стосується вимог про стягнення передбачених ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В свою чергу ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. А у ч. 1 ст. 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), вказано, щопередбачене частиноюдругоюстатті625 ЦК Українинарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19(провадження № 12-189гс19), постановах Верховного Судувід 23 березня 2023 року у справі № 920/505/22, від 18 травня 2023 року у справі № 910/4176/22, сформульовано висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Отже, передбачені ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані боржнику лише на основне зобов`язання, яким в даному випадку є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Сплата договірних відсотків за кредитом є додатковим зобов`язанням до основного та полягає у виплаті кредитору винагороди за правомірне користування чужими грошовими коштами, а тому на нього не можуть бути нараховані відсотки та інфляційні втрати, передбачені ст.625 ЦК України лише для основного зобов`язання. Проте у розглядуваному випадку позивач здійснюючи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року помилково взяв за основу загальну суму боргу 17 620 грн. 00 коп., яка включає як тіло кредиту, так і договірні відсотки та суми неустойки і штрафів, що свідчить про неправильність такого розрахунку. У зв`язку з чим суд здійснює розрахунок 3% річних та інфляційних втрат самостійно за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року та виходячи із розміру основного зобов`язання 4 000 грн. 00 коп. Інфляційні втрати: 4000, 00 x 1.21866444 4000,00 = 874 грн. 65 коп. 3% річних: Період прострочення грошового зобов`язання/Кількість днів у періоді/Сума з 23.02.2019 року до 31.12.2019 року 4000,00 x 3 % x 312 : 365 : 100 = 102 грн. 57 коп. з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року 4000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 120 грн. 00 коп. з 01.01.2021 року до 23.02.2022 року 4000,00 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 137 грн. 75 коп. Всього 3% річних: 360 грн. 32 коп. Підсумовуючи вищевикладене, в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд задовольняє позовні вимоги частково, стягуючи їх у розмірі 360 грн. 32 коп. та 874 грн.65 коп. відповідно, а у решті позовних вимог відмовляє за безпідставністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 23 060 грн. 12 коп. Судом стягнуто 18 854 грн. 97 коп., тобто позовні вимоги задоволені на 81,76 % (18 854 грн. 97 коп.х 100 : 23 060 грн. 12 коп.). За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 980 грн. 55 коп. (2422,40 х 81,76% : 100). Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, слід виходити із наступного. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України регламентовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До суду надано договір № 33 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантії» (після пере найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС») та адвокатським бюро «Анастасії Мінської» 22.03.2024 року, акт надання юридичної допомоги та платіжне доручення. Із документів вбачається, що загальна вартість правової допомоги становить 5000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також - розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial