Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернулася до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області із позовом в якому просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) у селі Кам`янка Оліївської (колишньої Кам`янської) сільської ради Житомирського району Житомирської області, що належало [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0140811, виданого їй 15 лютого 1997 року Житомирською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 10 грудня 1996 року № 302. У обґрунтування заявленого [PERSON] вказала, що вона вступила у володіння спадковим майном померлої [PERSON] і відповідним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 2-1031/09 від 30 березня 2009 року встановлений факт прийняття нею спадщини після померлої та визнано за нею право власності в порядку спадкування після [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Водночас, після ухвалення вищевказаного рішення суду [PERSON] встановлено, що у власності померлої на підставі сертифікату на земельну частку (па) серії ЖТ № 0140811 також була земельна часта (пай) розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна в с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області. Так, із метою реалізації спадкових прав щодо майна померлої [PERSON] звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса, але у видачі свідоцтва про право на спадщину останній відмовлено через те, що спадщина щодо майна [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, а тому спадкування майна останньої має відбуватися за правилами, установленими Цивільним кодексом Української РСР, який передбачав всього дві черги спадкування до жодної із якої [PERSON] не входить, а тому нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину на раніше згадану земельну ділянку. Ураховуючи вищевикладене, [PERSON] вимушена звернутися до суду із цим позовом. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року в цій справі відкрито загальне позовне провадження. 12 листопада 2025 року відповідною ухвалою суду підготовчий розгляд справи завершений і вона призначена до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явилися, але скерували на адресу суду заяви про здійснення розгляду справи за їх відсутності. Так, представник позивачки адвокат Демчик Н.А. підтримала позовну заяву із підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити, а представник відповідача Мельниченко А. при ухвалення рішення суду в цій справі покладався на розсуд суду. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 10 грудня 1996 року [PERSON] виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0140811 відповідно до якого остання май право на частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області (а.с. 11). [INFO] у віці 66 років в селі Кам`янка Житомирського району Житомирської області померла [PERSON] (а.с. 7). 30 березня 2009 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 2-1031/09 встановлений факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього, із зазначеного рішення вбачається, що право власності на указаний будинок визнано за [PERSON] як за спадкоємицею [PERSON] (а.с. 8). 06 травня 2009 року на підставі вищевказаного рішення Житомирського районного суду Житомирської області за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до довідки відділу містобудування, архітектури та земельних відносин Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1432 від 08 квітня 2025 року [PERSON] , яка померла [INFO] , приймала участь у розпаюванні (розподіленні) земельних ділянок (земельних часток (паїв)) за рахунок земель колективної власності реформованого КСП ім. Мічуріна згідно сертифіката на право на земельну частку пай серії ЖТ № 0140811. Державний акт на право власності на земельну ділянку (земельну частку (пай)) не видавався (а.с. 12). 21 травня 2025 року Архівним відділом Житомирської районної військової адміністрації видана архівна довідка № Г-358 відповідно до якої станом на день смерті [PERSON] та протягом 6 місяців з дня смерті разом із нею значалися інші зареєстровані члени сім`ї: чоловік [PERSON] (прим. помер) та син - [PERSON] «так в документі» [PERSON] (прим. помер) (а.с. 45 зворот). 18 червня 2025 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. винесено постанову № 352/02-31 якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на земельну частку (пай) розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Мічуріна, що знаходиться у селі Кам`янка Житомирського району Житомирської області, що належало [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0140811, виданого їй 15 лютого 1997 року Житомирською районною державною адміністрацією. Зазначена постава приватного нотаріуса мотивована тим, що спадщина щодо майна [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, а тому спадкування майна останньої має відбуватися за правилами, установленими Цивільним кодексом Української РСР, який передбачав всього дві черги спадкування до жодної із якої [PERSON] не входить, а тому нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину на раніше згадану земельну ділянку (а.с. 14). Відомості щодо наявності інших спадкоємців у матеріалах справи відсутні (а.с. 41-47). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Частина 1 статті 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1, 3 статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР. Ураховуючи викладене, можливо дійти висновку, що правовідносини, які є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, а отже для вирішення справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений у статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме місцезнаходження майна або його основної частини. У статті 527 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За правилом статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року по справі № 319/414/20 та від 16 листопада 2021 року по справі № 289/767/20 зроблено висновок, що: «якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно». Згідно із частиною 2 статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Частиною 9 статті 5 Земельного кодексу України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За таких обставин, згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 9 квітня 2024 року в справі № 175/2209/19 та від 1 лютого 2023 року у справі № 289/624/21. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року №19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - САТ), у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову із огляду на наступне. Як встановлено у ході судового розгляду справи, позивачка відповідно до рішення Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 2-1031/09 є спадкоємицею померлої [PERSON] . Разом з тим, при зверненні до суду із позовом, який був предметом розгляду вищевказаної цивільної справи [PERSON] не була обізнана про наявність у померлої іншого майна, аніж житловий будинок [ADDRESS] , а тому на момент розгляду зазначеної судової справи не могла поставити на вирішення суду питання про визнання за нею право власності і на земельну ділянку розміром 3,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Мічуріна, що знаходиться у селі Кам`янка Житомирського району Житомирської області, що належало [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0140811, виданого їй 15 лютого 1997 року Житомирською районною державною адміністрацією. Водночас, як зазначалося раніше, [PERSON] є єдиною спадкоємицею [PERSON] , що підтверджується відповідним рішенням суду та копією матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої, а тому в силу закону [PERSON] має право на усе майно [PERSON] , яке належало останній на день її смерті, а отже і на раніше указану земельну ділянку. Відтак, ураховуючи вищевказані фактичні обставини справи, а також зважаючи на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року по справі № 319/414/20 та від 16 листопада 2021 року по справі № 289/767/20, суд переконаний, що цей позов підлягає до задоволення. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ У порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення понесені останнім та документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї справи, що складаються із витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved