Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

18.06.2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь [PERSON] богу за договором позики від 21.08.2009р. в розмірі 23 600,00 грн, (станом на 21.08.2009 року еквівалентно 2000,00 євро), на користь [PERSON] боргу за борговими розписками у розмірі 51 580,00грн. Крім цього просять суд стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на наступне. 21.08.2009 р. [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали Договір позики грошової суми у розмірі 23 600,00 грн. (станом на 21.08.2009р. еквівалентно 2000,00 євро). Вказаний договір підписано сторонами та нотаріально посвідчено. Грошові кошти надано відповідачу при укладенні договору у вказаному розмірі. Згідно п. 1 та 2 вказаного Договору позики, сторонами було досягнуто взаємної згоди про відображення суми та строків добровільного повернення грошових коштів, відсотків за користування позикою відповідно до курсу НБУ на дату повернення. Дана обставина засвідчена підписами сторін та печаткою нотаріуса. Крім того, сторонами було також погоджено і те, що наявність у позикодавця ( [PERSON] ) оригіналу Договору є свідченням прострочення позичальником ( [PERSON] ) свого зобов`язання. Станом на даний час, взятих на себе договірних зобов`язань відповідач не виконав, борг не повернув. Крім того, згідно розписок загальна сума позики коштів становить 10 000,00 доларів США та 2 500,00грн., а саме: 01.02.2000р. - відповідач отримав позику 7 000,00 доларів США (станом на 01.02.2000р. еквівалентно 14 700грн.); 21.08.2009 він отримав у позику 2 000,00 євро (станом на 21.08.2009р. еквівалентно 23 600грн.), 07.02.2011р. - він отримав у позику 1 000,00 євро (станом на 07.02.2011р. еквівалентно 10 780грн.) та 2 500,00грн. Всі вказані грошові суми є зазначені у розписках, які відповідно засвідчені підписами відповідача у справі [PERSON] . В процесі оформлення розписок про надання у позику коштів, між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди про зарахування позичених відповідачем грошових коштів в якості купівлі квартири, частка у якій належить відповідачу на праві співвласності. Станом на даний час [PERSON] відмовляється від належного оформлення купівлі-продажу житлового приміщення. Жодних дій, які б свідчили про належне виконання взятих на себе зобов`язань відповідач не проявляє. Всі звернення, усні та письмові, залишені відповідачем без уваги. Позивачі з метою захисту порушених прав звернулись до суду із вимогою про стягнення із відповідача заборгованості за договором позики та розписками про позику коштів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2018 вказану справу передано для розгляду судді Кавацюку В.І. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Кавацюка В.І. від 06.07.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 12.10.2018р. позивачі подали заяву про збільшення та уточнення позовних вимог, та просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики грошової суми від 21.08.2009 у розмірі 77 884,36грн. Інші позовні вимоги залишили без змін. Загальна сума заборгованості 129 464,36грн. 27.02.2019 позивачі подали заяву про збільшення позовних вимог та просили пункт перший позовної заяви залишити без змін, пункт другий позовної заяви викласти в наступній редакції: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговими розписками у розмірі 292 069,20грн., інші позовні вимоги без змін. Загальна сума заборгованості 369 953,56грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 19.03.2019 за клопотанням позивача [PERSON] постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 22.05.2019 представник відповідача [PERSON] адвокат Федоришин А. подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зіслався на те, що відповідачем дійсно підписаний нотаріально посвідчений договір від 21.08.2009 року про позику грошей в сумі еквівалентну 2000(дві тисячі) євро. І такі кошти ним дійсно були отримані, хоча позивачі стверджують, що його довіритель таке заперечує. Однак з моменту настання строку виконання минуло уже більше 9 років, а тому до таких правовідносин слід застосувати позовну давність. В іншій частині позову обставини позики, домовленостей перед сторонами розглядались в окремій цивільній справі №466/3959/14-ц, по якій Шевченківським районним судом м.Львова постановлено рішення і яке на даний час переглядається апеляційним судом Львівської області. Такі гроші отримувались відповідачем з наміром продати належну йому квартиру по [ADDRESS] [PERSON] . Як гарантія виконання зобов`язань та у зв`язку із можливою компенсацією, останній мешкав у згаданій квартирі. Такі обставини встановлювались у вищевказаній цивільній справі та підтверджується зокрема зустрічною позовною заявою підписаною [PERSON] та копіює розписки, яку він додав до цієї заяви. Сума позики за договором позики від 21.08.2009 року із [PERSON] , за погодженням із позивачами включена в розписку від 30.10.2016 року яка додана позивачем до поточної справи. 10.06.2019 позивачі подали відповідь на відзив, в обґрунтування якого зіслались на обставини, викладені в позовній заяві. Ухвалою підготовчого засідання від 18.06.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 11.01.2021 вказану цивільну справ зупинено до часу залучення у справі правонаступника відповідача [PERSON] , який вибув з процесу у зв`язку із смертю. Згідно розпорядження № 91 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 16.01.2024 року та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 року матеріали вищевказаної цивільної справи передано для розгляду судді Луців-Шумській Н.Л. Ухвалою судді Луців-Шумської Н.Л. від 18.01.2024 вказану справу прийнято до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 20.11.2024 поновлено провадження у справі та проведено заміну відповідача, залучено після смерті [PERSON] як співвідповідачів в порядку правонаступництва [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 03.04.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Балуш М.Б. подала заяву про зменшення позовних вимог [PERSON] , в якій просила в порядку правонаступництва: стягнути з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] за борговою розпискою від 30.10.2016 року заборгованість у розмірі: 2333,33 доларів США; 1000 Євро та 833,33 гривні; стягнути з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] за борговою розпискою від 30.10.2016 року заборгованість у розмірі: 2333,33 доларів СШЛА; 1000 Євро та 833,33 гривні; стягнути з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] за борговою розпискою від 30.10.2016 року заборгованість у розмірі: 2333,33 доларів США; 1000 Євро та 833,33 гривні. 22.04.2025 відповідачка [PERSON] подала відзив на заяву сторони позивача про зміну та зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування відзиву зіслалась на те, що первинний позов у справі був поданий до суду 18.06.2018 р. двома позивачами [PERSON] та його сином [PERSON] . При цьому додана стороною позивача за підписами [PERSON] та його представником адвоката Балуш М.Б. ( в інтересах [PERSON] ) від 02.04.2025р. заява про зміну та зменшення розміру позовних вимог не містить посилань на волевиявлення співпозивача [PERSON] щодо зміни та зменшення заявлених саме ним попередніх позовних вимог, а подана суду нова заява не підписана ним особисто або вповноваженими згідно ЦПК України особами. Зазначила, що згідно матеріалів судової справи № 466/4731/18 (т.1 а.с.10) завірені нотаріально повноваження Коцюбайло Ю.П. на представлення ним інтересів в судах [PERSON] закінчились ще 08.08.2022 року, а сам співпозивач, наскільки відомо, ряд останніх років перебуває за кордоном. При цьому адвокат Балуш М.Б. надала суду копію договору від 02.12.2024 р. про надання нею правничої допомоги лише одному з позивачів, а саме [PERSON] у його власних інтересах. Останні змінені позовні вимоги щодо неї включають декілька різних сум коштів і становлять - 2333,33 доларів США, 1000 Євро та 833,33 грн. При цьому змінений [PERSON] позов не деталізує, чому саме цей позивач має отримати з відповідачів всю суму позову на свою користь, а не на двох або більше співпозивачів. Не зрозуміло як їм - відповідачам уникнути в подальшому можливих претензій зі сторони сина [PERSON] - [PERSON] , який про залишення свого позову/частини позову без розгляду суду не заявляв, батькові та його адвокатові таких розпоряджень до часу їх останнього звернення до суду не надавав. Згідно первинного позову 2018 року за підписом [PERSON] в нього особисто «на руках» перебуває нотаріально посвідчений оригінал Договору позики грошової суми від 21.08.2009 р., який згідно умов договору є «свідченням прострочення позичальником ( [PERSON] ) свого зобов`язання». У первинному позові в даній справі (а.с.1 зворот) міститься твердження позивача щодо зарахування коштів наданої ним позики в якості купівлі квартири, частка в якій належить відповідачу на правах співвласності. Проте такі правовідносини не є борговими в розумінні вимог статей 1045-1053 ЦК України, а намаганням сторін спору укласти у 2008 році правочин купівлі-продажу квартири на [ADDRESS] , і яка належала її покійному батькові та його сестрі [PERSON] . Наданий батькові завдаток, оскільки сторони тоді не дійшли згоди про ринкову ціну помешкання (так значиться у позові) був у подальшому зарахований як фактична орендна плата за користування квартирою сім`єю позивача [PERSON] . Сторони (її батько та подружжя [PERSON] ) дійшли до вербальної згоди передати у володіння, користування, оренду покупцю [PERSON] того ж 2008 року двокімнатну квартиру в особняку, разом з капітальними цегляними гаражем, сараєм та земельною ділянкою з невизначеним у часі правом такого користування. Письмового оформлення передачі завдатку і договору купівлі-продажу спірного у подальшому помешкання позивачі і первісний відповідач протягом 21 року поспіль уникали з різних причин. При цьому сім`я позивача весь цей час - понад двадцять років, використовувала для свого проживання вказану квартиру, ділянку, сарай та гараж, які належали на праві власності її батькові [PERSON] та його сестрі [PERSON] , і які їх успадкували від свого діда. Факт такого проживання та безоплатного користування їх нерухомістю не заперечується позивачами в їх позові та зафіксовані в судових рішеннях з приводу спірного помешкання між тими ж сторонами, і які містяться в даній справі. Зараз одна із сторін чомусь частково покладає свої витрати минулих десятиліть - завдаток за купівлю квартири, який був погашений фактично як орендна плата за двадцятирічне проживання в чужій квартирі, - на неї. Наскільки їй відомо зі слів батька та тітки, [PERSON] визнав у судовому засіданні в 2017 році в Шевченківському районному суді м. Львова, і в якому виступав в якості відповідача у справі про його виселення із спірного помешкання, що наданий ним [PERSON] в 2008 році завдаток за купівлю цієї квартири вже давно і значно перевищив за весь час його проживання в ній сумарну вартість орендної плати, і яку він власникам квартири взагалі не сплачував. Як вбачається з матеріалів справи та доказів, наданих стороною позивача, є неналежно обґрунтованою вимога стягнути з відповідачів, у т.ч. з неї, 7000 доларів США ( в гривнях ), на підставі розписки від 01.02.2000 року, яка була надана дружині позивача [PERSON] , і яка померла [INFO] . При цьому строк давності для належного звернення її до суду теж сплив. Вважає, що суду не надано в даній справі належних доказів того, що позивач [PERSON] дійсно є єдиним спадкоємцем [PERSON] . З судової справи вбачається, що вона мала ще дітей, і знає що останні роки вона проживала за кордоном. Чи перебували зазначені особи надалі у шлюбі на день відкриття спадщини [PERSON] , відповідачу наразі не відомо. Щодо договору позики грошової суми від 21.08.2009 р., згідно якого [PERSON] позичив 23 600 гривень (2000 євро) [PERSON] , зі строком її повернення 21.02.2010 р. Хоча за п. 6 договору наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання, проте позовна давність по вимозі повернення позики спливла 21.02.2013р. Щодо розписки, датованої 30.10.2016 р., очевидним є те, що 30.10.2016р. ніяких грошей сторони одна одній не передавали. Розписка написана [PERSON] , а не [PERSON] . Включення п. [PERSON] у текст цієї записки/не розписки його зобов`язання не мати подальших претензій до [PERSON] щодо попередніх т.з. боргів стороною відповідача приймається до відома як про письмову відмову від таких судових претензій. Проте підписання ним (якщо дійсно ним) такого тексту свідчить лише про те, що він сприйняв до відома відмову [PERSON] від певних боргових вимог щодо себе, так і про залишення його певних претензій надалі, але ні словом не погодився рукописно з такими вимогами у т.з розписці. Просто прийняв до уваги зміну вимог [PERSON] щодо себе, що завірив підписом без жодного подальшого зобов`язання по суті справи. Не вважає цей папір борговою розпискою [PERSON] . До того ж - така розписка зі сторони [PERSON] , а відповідно і змінені позовні вимоги до відповідачів включають вимоги не його особисто, а покійної дружини та сина, хоча законних повноважень та підстав на такі вимоги він не мав. Тому твердження позивачів, що цей папір не є розпискою позичальника про отримання ним коштів суперечить і вимогам ст. 1047 ЦК України, бо гроші цього дня йому не передавались. З врахуванням вищенаведеного, просить суд застосувати до правовідносин та позовних вимог загальну позовну давність. По суті позову - просить відмовити в його задоволенні повністю за необґрунтованістю вимог. Судові витрати у справі повністю покласти на сторону позивача. 26.06.2025 відповідачка [PERSON] подала відзив на заяву сторони позивача про зміну та зменшення розміру вимог. В обґрунтування відзиву зіслалась на те, що з приводу заявлених в квітні 2025 року до неї та інших відповідачів позовних вимог зі сторони [PERSON] , вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Її чоловік [PERSON] ніколи не позичав в [PERSON] чи членів його сім`ї гроші, а подані розписки підтверджували передачу коштів в якості авансу на придбання квартири [ADDRESS] , яку успадкував чоловік разом зі своєю сестрою [PERSON] . Оскільки повної суми на купівлю квартири не вистачало. Коцюбайло разом з [PERSON] домовились, що даний завдаток піде в рахунок орендної плати за квартиру. Коцюбайло повною мірою користувались цією нерухомістю понад двадцять років поспіль. Щодо розписок, які позивач тлумачить як доказ підтвердження боргу ніби за договорами позики, не вважає такі борговими розписками, а підтвердженням отримання завдатку за продаж квартири, чого її чоловік ніколи й не заперечував. Також звертає увагу на те, що трирічний строк давності для належного звернення зі сторони [PERSON] до суду сплив ще 07.02.2014 року. Так само, на її думку, ще 21.02.2013 р. спливла позовна давність щодо повернення [PERSON] наданої 21.08.2009р. йому [PERSON] позики строком на півроку - до 21.02.2010р. При цьому позивачі не просили суд поновити такі строки, як пропущені ними з поважних причин. З врахуванням вищенаведеного, просить суд застосувати до вказаних правовідносин та позовних вимог загальну позовну давність. По суті позову - просить відмовити в його задоволенні повністю за необґрунтованістю та безпідставністю вимог. Судові витрати в справі - повністю покласти на сторону позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримав позовні вимоги з врахуванням поданих уточнень. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представники [PERSON] , [PERSON] проти позову заперечили з підстав, викладених у відзивах на позов, просили застосувати позовну давність. Заслухавши доводи учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Визначаючи характер і правову природу цивільних відносин, що виникли між сторонами, судом враховано наступне. Так, ч.1 ст.526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). У відповідності зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 21.08.2009 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики грошової суми у розмірі 23 600,00грн., що станом на 21.08.2009 року еквівалентно 2 000 євро. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Стефанюк О.І. (а.с.4). За цим договором [PERSON] прийняв у власність позику у вказаній сумі та зобов`язався повернути її до 21 лютого2010 року. За п.4 договору повернення позики підтверджуватиметься нотаріальною заявою позикодавця про повний розрахунок. Згідно п. 6 договору наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання. Докази повернення позики відсутні. Таким чином, зобов`язання [PERSON] повернути позичену суму коштів [PERSON] залишилося не виконаним. Однак, вимога про стягнення цієї суми коштів з боржника [PERSON] подана [PERSON] лише 18.06.2018 року, з пропуском позовної давності більше ніж на 5 років. На підтвердження інших позовних вимог також надано ряд розписок. За розпискою від 01.02.2000р.: «Я [PERSON] взяв в [PERSON] гроші в сумі 7 000 доларів США, від чого не відмовляюсь (в умовних одиницях) 1.02.2000. Підпис. Розписки які я давав [PERSON] на інші суми рахую недійсними. Підпис, підпис. 1.02.2000» (т.1 а.с.96). Встановлено судом, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с.2). Позивач [PERSON] з 18.07.1976р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Позивач [PERSON] є сином [PERSON] отже, вони є спадкоємцями по закону першої черги. Проте, у справі відсутні відомості про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини чи документів, що підтверджують прийняття ним спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. Тому відсутні підстави для висновку, що до [PERSON] в порядку правонаступництва перейшло право вимоги до [PERSON] та його спадкоємців про повернення боргу за розпискою від 01.02.2000р. Розписка від 07.02.2011р. такого змісту: «Я, [PERSON] , проживаю по адресу [ADDRESS] , паспорт № [NUMBER] виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС у Львівській області 24 жовтня 2006р., позичаю в [PERSON] , 1950р.н., зареєстрований [ADDRESS] а одну тисячу євро (1000 євро), а також 2 500гривень в рахунок оплати квартири. Терміном на 1 рік. [PERSON] підпис, [PERSON] підпис 07 лютого 2011р. P.S. Курс євро на 7.02.2011р. = 10грн.78коп. підпис. Підтверджую як свідок [PERSON] підпис» (т.1 а.с.79). Зі змісту розписки від 07.02.2011р. [PERSON] позичив у [PERSON] 1000 євро та 2\~500 гривень в рахунок оплати квартири строком на 1 рік. Як зазначають позивачі, ці кошти мали бути зараховані в оплату купівлі квартири на [ADDRESS] , співвласником якої був [PERSON] . Проте, [PERSON] від належного оформлення договору купівлі-продажу відмовився. Такий договір так укладений і не був. [PERSON] кошти не повернув. Відповідачі у відзивах на позов покликаються на те, що [PERSON] , отримуючи кошти від [PERSON] вказував їх цільове призначення - в рахунок оплати квартири. [PERSON] разом зі своєю сім`єю проживали в квартирі на [ADDRESS] впродовж тривалого часу, тому ці кошти пішли в рахунок оплати користування житлом. Факт такого тривалого (понад 18 років) проживання та користування цією квартирою не заперечується позивачами та зафіксований в судових рішеннях у справі №466/3959/14-ц. Проте, суду не надано доказів укладення договору найму/оренди житлового приміщення та узгодження сторонами його вартості. Тому суд не приймає до уваги твердження відповідачів про надання позивачем таких коштів в якості оплати за користування квартирою. Отже, борг в сумі 1000 євро та 2\~500 гривень за розпискою від 07.02.2011р. [PERSON] [PERSON] не повернув. Враховуючи річний строк позики, така мала бути повернута до 07.02.2012р. Відповідачами заявлено про застосування позовної давності до цих позовних вимог. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Виходячи з вимог діючого законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Водночас, судом встановлено, за нотаріально посвідченим позики договором від 21.08.2009р. зі строком повернення боргу до 21.02.2010р. позовна давність спливла 22.02.2013р. За договором позики, оформленим розпискою від 07.02.2011р. зі строком повернення боргу до 07.02.2012р. позовна давність спливла 08.02.2015р. Із даним позовом до суду позивачі звернулися 18.06.2018 року. Заперечуючи пропуск позовної давності та обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення боргу представник позивача як документ, що підтверджує укладення договору позики, зазначає розписку від 30.10.2016р., яку [PERSON] надав лише [PERSON] і якою [PERSON] підтвердив дійсність розписок від 01.02.2000р., 07.02.2011р. та від 21.08.2009р. Проте, покликання позивачів та їх представника на те, що при обчисленні початку перебігу позовної давності за позовними вимогами слід виходити з дати складання розписки від 30.10.2016р. не заслуговують на увагу і не приймаються судом. У документі від 30.10.2016 року вказано: «Я, [PERSON] , [INFO] , що проживаю: [ADDRESS] , прошу вважати розписки в рахунок квартири [PERSON] не дійсними, за винятком розписок від 1.02.2000 (14 700грн. = 7000у.о. на дату видачі по курсу НБУ), а також розписку від 7.02.11р. на суму 1000 євро + 2500грн.), а також від 21.08.2009р. (на суму 2000 євро по курсу НБУ) що становить 23 600грн.) Дата 30.10.2016 [PERSON] , підпис, [PERSON] , підпис, свідок [PERSON] , підпис» (а.с.5). Цей документ від 30.10.2016р. був написаний самим [PERSON] , який просив вважати недійсними розписки за винятком трьох вказаних вище. [PERSON] з цим погодився, підписавши документ 30.10.2016р. Зміст цього документу свідчить про те, що його підписанти лише підтвердили недійсність одних розписок та дійсність інших раніше складених розписок від 01.02.2000р., 07.02.2011р. та договору позики від 21.08.2009р. Жодних змін до зобов`язань, які виникли на підставі цих розписок та договору, сторони не вносили. Цей документ від 30.10.2016р. не може за своєю суттю вважатися борговою розпискою, виданою боржником [PERSON] кредитору [PERSON] , оскільки на час його складання кошти боржнику [PERSON] , як кредитором, не передавалися, документ не містить умов отримання позичальником коштів в борг, зобов`язань про повернення боргів та строків їх повернення. Крім того, за розпискою від 01.02.2000р. та договором позики від 21.08.2009р. позикодавцями (кредиторами) виступали, відповідно, [PERSON] та [PERSON] , згадки про яких документ від 30.10.2016р. не містить. Тому при вирішенні даного спору суд виходить із умов договорів позики, визначених розписками від 01.02.2000р., 07.02.2011р. та договором позики від 21.08.2009р., дійсність яких підтвердив 30.10.2016р. боржник [PERSON] . Суд вважає, що строк звернення в суд з вимогами про виконання боржником зобов`язань за цими договорами позивачі пропустили. Документ від 30.10.2016р. не може вважатися і таким, що перериває перебіг позовної давності, оскільки на час його складення позовна давність спливла. Позивачами та їх представником не подано заяв про поновлення позовної давності та не зазначено причини пропуску такої, не надано доказів, які свідчать про об`єктивну неможливість звернення позивачів в суд з даним позовом у межах позовної давності. Таким чином, оцінюючи всі наявні та досліджені судом докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача [PERSON] боргу відповідно до розписки від 01.02.2000р. за безпідставністю, оскільки позивачем не підтверджено його право вимоги в порядку спадкування; та про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідачів на користь позивачів заборгованості відповідно до розписки 07.02.2011р. і договору позики від 21.08.2009р. у зв`язку з пропуском позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України при відмові задоволенні позову в повному обсязі понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed