Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк) про стягнення необґрунтовано отриманих коштів. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 209/366/23, яке було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2023 року, в рамках виконавчого провадження № 72729130 з неї було стягнуто кошти в сумі 7399,36 грн. Вважає, що грошові кошти в сумі 7399,36 грн безпідставно отримані відповідачем. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05.12.2024 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення необґрунтовано отриманих коштів, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Згідно з ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.03.2025 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 08.04.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження стягнення з неї грошових коштів у сумі 7399,36 грн в рамках виконавчого провадження № 72729130. Позивачем не надано доказів на підтвердження з якого рахунку здійснено перерахування коштів і його отримувача, суми і дати здійснення платіжних операцій, дати зарахування на рахунок відповідача, як розподілено стягнуті кошти відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» для можливості їх звіряння з фактичними зарахуваннями, якщо такі були. Крім того вказала, що звертаючись до суду з позовними вимогами про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, позивачем невірно обрано спосіб захисту. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні вимог позову. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява, в якій остання просила призначене судове засідання провести у відсутність представника відповідача, просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.07.2023 року у цивільній справі № 209/366/23 позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитом спадкодавця - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.02.2008 року у розмірі 9 999,40 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 240,50 грн. з кожного окремо. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2023 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.07.2023 року - скасовано. У задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитом спадковадця - відмовлено. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 209/366/23, яке було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2023 року, в рамках виконавчого провадження № 72729130 з неї було стягнуто кошти в сумі 7399,36 грн. Вважає, що грошові кошти в сумі 7399,36 грн безпідставно отримані відповідачем. Відповідно статті 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу № 910/9619/19 та встановив, що моментом фактичного виконання зобов`язання є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок кредитора: «При цьому, як вірно зазначив апеляційний господарський суд, меморіальний ордер не є доказом саме зарахування суми грошових коштів на рахунок отримувача, а є доказом списання коштів відповідно до статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». За приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Разом з тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження стягнення з неї грошових коштів у сумі 7399,36 грн в рамках виконавчого провадження № 72729130. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження з якого рахунку здійснено перерахування коштів і його отримувача, суми і дати здійснення платіжних операцій, дати зарахування на рахунок відповідача, як розподілено стягнуті кошти відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» для можливості їх звіряння з фактичними зарахуваннями, якщо такі були. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до викладених позовних вимог позивач просить повернути кошти, стягнуті на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано. Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) врегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України). Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення. Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Оскільки у справі, позивач просить повернути кошти, стягнуті на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього.

Outcome: dismissed