Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. У позові зазначено, що за період з 01.01.2016 по 30.11.2023 Концерн «МТМ» надав послуги централізованого опалення, гарячого водопостачання, постачання теплової енергії та постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , але споживач оплату послуг не здійснювала, у зв`язку з чим станом на 30.11.2023 у відповідача [PERSON] утворилася загальна заборгованість на суму 24725,57 грн. Відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 24725,57 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 31 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 16.05.2024 суд ухвалив заочне рішення про повне задоволення позовних вимог. Ухвалою від 09.10.2025 заочне рішення було скасоване за заявою відповідача, справу призначеного до судового розгляду в загальному порядку. Підставою для скасування заочного рішення стала необхідність надання оцінки доводам і доказам відповідача, якими вона обґрунтовувала законність і обґрунтованість заочного рішення, і суть яких зводиться до такого: 1)позивачем не було надано доказів існування або втрати, розірвання попереднього належним чином оформленого договору про надання послуг за період до 01.11.2021, не надано акти виконаних робіт, рахунки на оплату, а також не надано жодних пояснень щодо формування заборгованості, тарифи, площу опалення, обставини постачання гарячої вони, про наявність або відсутність облікових приладів об`єму теплової енергії, яка постачається до житлового приміщення; 2)під час первісного розгляду справи судом не були досліджені обставини щодо того, у який спосіб розподіляється вартість опалення (гарячої води) серед співвласників шестикімнатної квартири, кожен з яких має свій окремий особовий рахунок; 3)відповідач ніколи, в тому числі протягом спірного періоду часу, не була зареєстрованою і фактично не проживала у спірному жилому приміщенні попри те, що є його власником; протягом спірного періоду у кімнаті проживав син відповідача [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та його правонаступник [PERSON] , [INFO] ; 4)як наслідок, позовні вимоги слід було розглядати в порядку загального позовного провадження з урахуванням положень ст. ст. 1281, 1282 ЦК України щодо підстав і порядку висунення кредитором вимог до спадкоємців боржника; 5)до позовних вимог слід застосувати позовну давність і на цій підставі відмовити у позові. 05.12.2025 позивач надіслав до матеріалів справи додаткові пояснення з урахуванням заперечень відповідача з доказами на їх обґрунтування, суть яких зводиться до такого: протягом спірного періоду до 01.11.2021 між сторонами існували фактичні договірні відносини щодо постачання і споживання послуг теплопостачання і постачання гарячої води, відсутність відповідного письмового договору між сторонами не звільняє відповідача від обов`язку сплати цих послуг; від відповідача не надходило повідомлень щодо ненадання або неналежного надання послуг теплопостачання і постачання гарячої води; після набуття чинності нової редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та протягом одного місяця після публікації позивачем індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання, співвласники багатоквартирного будинку по [ADDRESS] в місячний термін не визначились з моделлю організації договірних відносин, внаслідок чого публічний договір № 11001668 між позивачем і відповідачем є укладеним з 01.11.2021, і породжує обовязок відповідача оплачувати поставлену теплову енергію; розмір плати був розрахований позивачем відповідно до методик, чинних у відповідний період часу, з урахуванням площі спірної квартири, яка перебуває у власності відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, пославшись на доводи і докази, наявні в матеріалах справи. Заперечувала проти застосування позовної давності з огляду на те, що відповідач протягом спірного періоду частково оплачувала надані позивачем послуги, внаслідок чого позовна давність переривалась і станом на час подання позову не сплила. Представник відповідача, адвокат Уткін О.Є., заперечував проти задоволення позовних вимог, пославшись на доводи, викладені у заяві про перегляд заочного рішення, вважав безпідставним нарахування плати за гарячу воду після 01.11.2021, а також просив застосувати до позовних вимог позовну давність. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Концерн «Міські теплові мережі» (надалі Позивач) діє на підставі статуту, який знаходиться у загальнодоступному місці на офіційному сайті Концерну «МТМ». Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Позивача. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником 3/20 часток жилого приміщення за адресою [ADDRESS] , на підставі Договору дарування, посвідченого 05.04.2011 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. (реєстр. № 2967). Також судом встановлено, в системі обліку споживачів, що перебуває у користуванні позивача, відповідачу відкритий особовий рахунок № [NUMBER] , а опалювальна площа, що перебуває у безпосередньому користуванні відповідача і враховується при обчисленні плати за комунальні послуги, становить 15,35 кв. м, що відповідає частці, що належить відповідачу, оскільки загальна площа квартири становить 103,53 кв. м. Вказана квартира є житлом гостьового типу, що складається з п`ятьох кімнат, кожна з яких належить окрему співвласнику, кожен з яких має окремий особовий рахунок. Наведені обставини стороною відповідача не оспорювались. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальні послуги, отриманих ним до укладення відповідного договору. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за №630 (надалі-Правила) зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Правилами та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідного договору. За вказаний період заперечень з боку Споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої воді на адресу КОНЦЕРНУ «МТМ» не надходило. Централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання (пункт 2 Правил). Система опалення помешкання Відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що послуга з централізованого опалення надавалась боржнику в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної води) - постійно. При цьому суд виходить з того, що у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, який підтримується і актуальною судовою практикою, про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність підписаного договору не звільняє споживача від такого обов`язку. З 1 травня 2019 року введено в дію Закон України від 09.11.2017 N 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), яким Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» визнано таким, що втратив чинність. Предметом регулювання згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189 (далі Закон № 2189) є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Законом визначено, зокрема нову класифікацію житлово-комунальних послуг, нову систему взаємовідносин, що виникатимуть у процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку. За приписами п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Частина 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає обов`язки індивідуального споживача, серед яких в т.ч.: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (п. 1); оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5); дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг (п. 8). Відповідно до статті 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. Постановою КМУ №1022 від 08.09.2021 року внесено зміни до Постанови Кабінету міністрів «Про затвердження правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» № 830 від 21.08.2019 року, у тому числі, щодо публічних договорів приєднання. Відповідно до ч.5. ст.13 Закону, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. 02.10.2021 на офіційному веб-сайті Концерну «Міські теплові мережі» опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Відповідно до п. п. 1, 2, 4 Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на сайті Концерну «Міські теплові мережі». Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що з 01.11.2021 між позивачем та відповідачем укладений Типовий індивідуальний договір № 11001668 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води. Згідно пункту 31 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою КМУ, від 21 серпня 2019 р. № 830 вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. У разі зміни (коригування) тарифу протягом строку дії договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію та не потребує внесення сторонами додаткових змін до договору. Згідно пункту 35 Правила розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу). Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №23 затверджено Вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Відповідно до визначення наведеного у п. 3 вимог, абонентський номер споживача - номер споживача, визначений договором про надання відповідної комунальної послуги, який дає змогу ідентифікувати його виконавцю комунальної послуги або уповноваженій особі. Номер договору і абонентський номер споживача відповідно є одним і тим же числом та дає змогу ідентифікувати споживача. Вимог щодо присвоєння чи алгоритму встановлення певного номеру законодавством не передбачено. Нормами Розділу І Методики визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг здійснюється на підставі визначених на розрахункову дату споживання (фактичних, розрахункових або скоригованих (приведених)) обсягів комунальної послуги за відповідний розрахунковий період. Розрахунковою датою є останній день розрахункового періоду. Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг. Розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень здійснюється відповідно до Розділу ІІІ Методики. Для розподілу приймаються показання вузлів комерційного та розподільного обліку, приладів розподільного обліку теплової енергії станом на кінцеву дату розрахункового періоду, отримані виконавцем розподілу комунальної послуги, у спосіб, визначений договором про надання комунальної послуги. У разі, якщо одна будівля/будинок має два та більше вводи відповідної зовнішньої інженерної мережі, які оснащено вузлами комерційного обліку, то визначення обсягу спожитої послуги та її розподіл здійснюється за сумою всіх вузлів комерційного обліку відповідної комунальної послуги у будівлі/будинку. За рішенням співвласників будівлі/будинку розподіл може здійснюватися окремо для кожної її частини, що оснащена вузлом комерційного обліку відповідної комунальної послуги. Розділом ІІ Методики передбачені базові правила визначення та розподілу між споживачами загальних обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг. Загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі/будинку визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати. Загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та(у випадку наявності таких приміщень у будинку/будівлі) сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку в якому знаходиться квартира відповідача підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону відповідно до яких Позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі (відповідні рішення містяться на офіційному сайті ЗМР). Таким чином, судом встановлено, що відповідач є споживачам послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вище вказаною адресою та користувався послугами позивача, а тому він повинен проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Статтею 322 Цивільного кодексу України встановлено тягар утримання майна, а саме, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] відкритим на [PERSON] , за період з 01.01.2016 по 30.11.2023 нараховано плату за послуги в сумі 25228,66 гривень, сплачено 503,09 грн., субсидія 0,00 гривень. Отже, заборгованість за період 01.01.2016 по 30.11.2023 складає 24725,57 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Фактично позовні вимоги включають вимоги про стягнення заборгованості за два умовних періоди, що пов`язано із змінами у правовому регулюванні відносин щодо постачання тепла та гарячої води побутовим споживачам. Так, за період з 01.01.2016 по 01.11.2021 відповідачу було нараховано плату за теплопостачання (опалення) на суму 11599,67 грн. та за постачання гарячої води на суму 7607,84 грн. З період з 01.11.2021 по 30.11.2023 відповідачу було нараховану плату на постачання теплової енергії на суму 3604,06 грн., плату за постачання гарячої води на суму 1094,79 грн., абонплату за постачання теплової енергії на суму 534,00 грн. та абонплату за постачання гарячої води на суму 110,00 грн. Суд зауважує, що сторона відповідача, заперечуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, і водночас не оспорюючи самий факт постачання до належного відповідачу житла опалення, теплової енергії, та гарячої води у період до 01.11.2021, власного обґрунтованого розрахунку заборгованості не надала. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, суд бере його за основу, однак вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, оскільки до частини позовних вимог слід застосувати позовну давність на підставі заяви відповідача. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності\~02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду\~в\~постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження \~№ 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався,\~а скасований він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд\~із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05\~години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України,\~цей стан триває до теперішнього часу. Законом України\~від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~(далі Закон\~№ 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. З наведеного випливає, що за всіма вимогами заявника, які за загальними правилами не сплили станом на 02.04.2020, а потім станом на 24.02.2022, були продовжені до закінчення або припинення воєнного стану. Іншими словами, останнім днем строку позовної давності був би останній день існування воєнного стану. Надалі Законом України\~від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини»\~(далі Закон\~№ 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон\~№ 3450-ІХ\~набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29\~січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився. Однак і в цьому випадку це означає, що останнім днем строку позовної давності за всіма вимогами заявника, які за загальними правилами не сплили станом на 02.04.2020, а потім станом на 24.02.2022 і на 29.01.2024, є день, наступний за останнім днем періоду зупинення перебігу позовної давності. Відповідно до\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності\~Закону України від 30 березня 2020 №540-IX\~тобто саме з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуги Концерну «МТМ» за січень 2016 року, сплинув 21 лютого 2019 року, за лютий 2016 року 21 березня 2019 року, і в подальшому строк позовної давності за кожний наступний місяць у період часу до лютого 2017 року сплинув не пізніше 21 березня 2020 року. При цьому той факт, що у липні 2016 року було частково оплачена заборгованість за опалення на суму 500,00 грн., на вказаний вище висновок суду не впливає, оскільки навіть перерваний строк позовної давності у такому разі сплинув у липні 2019 року. Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з січня 2016 року по лютий 2017 року сплила до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. Отже, в частині вимог про стягнення заборгованості за вказаний період, тобто на суму 2064,00 грн. суд має відмовити у зв`язку з поданням відповідачем заяви про застосування позовної давності. Щодо решти позовних вимог суд вважає їх законними і обґрунтованими. Так, по-перше, суд бере до уваги, що Рішенням Запорізької міської ради від 27.07.2022 № 43 було встановлено у період до 01.10.2022 припинити надання послуги з постачання гарячої води та послуги з постачання теплової енергії на індивідуальний тепловий пункт споживача для потреб приготування гарячої води для всіх категорій споживачів. Як випливає з розрахунку, наданого позивачем, нарахування за гарячу воду, в тому числі абонплати за її постачання, припинились саме у жовтні 2022 року, що узгоджується із змістом вказаного рішення. По-друге, суд не бере до уваги доводи щодо того, що [PERSON] не є належним відповідачем за цими позовними вимогами, оскільки факт її реєстрації проживання в іншому місці не звільняє її від обов`язку від участі у витратах на утримання належного їй майна. При цьому відповідач не повідомляла позивачу про інших осіб, які фактично проживали у належному їй приміщенні, не надала доказів такого проживання суду, не переоформлювала особовий рахунок на їх ім`я, не заявила клопотань про залучення таких осіб до участі у цій справі. Відтак, саме відповідач протягом всього спірного періоду була і залишається стороною у договірних зобов`язаннях з позивачем з приводу споживання і оплати послуг теплопостачання і теплової енергії, а її відносини з особами, які з її дозволу проживали у спірному приміщенні, виходять за межі предмету позову у цій справі. Не встановлено судом і обставин, які свідчили б про виникнення спадкових відносин щодо спірного жилого приміщення. Таким, чином суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позову на суму 22661,57 грн. (24725,57 грн. 2064,00 грн.). Крім того, у відповідності зі ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 2216,49 грн. Суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: partial