Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану та не виплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 104 054,23 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 035,29 грн. Позивач мотивує свої вимоги тим, що він на підставі наказу № 8-к від 01.08.2023 року був прийнятий на роботу до ФОП [PERSON] на посаду начальника виробничо-технічного відділу із встановленим посадовим окладом у розмірі 6 700,00 грн. З квітня 2024 року посадовий оклад позивача становив 8 000,00 грн., що підтверджено відомостями з ПФУ за формою ОК-5 та ОК-7. Наказом № 3-К від 31.07.2025 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, та відповідач зобов`язався здійснити виплату позивачу компенсації за невикористані 44 дні відпустки за період з 01.082023 року по 31.07.2025 року у розмірі 8 035,29 грн. Крім того, за час роботи у відповідача утворилась заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка згідно довідки № 11/07-25 від 11.07.2025 року станом на 01.07.2025 року становила 88 054,23 грн. Водночас, відповідно до банківської виписки за період з 29.10.2023 року по 24.07.2025 року, відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за червень та липень 2025 року в розмірі 16 000,00 грн. З метою досудового врегулювання спору позивач 18.09.2025 року звернувся до відповідача з вимогою про погашення заборгованості. Однак звернення позивача повернуто за закінченням терміну зберігання, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 25 листопада 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ФОП [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що Наказом ФОП [PERSON] № 8-К від 01.08.2023 року [PERSON] прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду начальника виробничо-технічного відділу з окладом згідно штатного розпису у розмірі 6 700,00 грн. З квітня 2024 року посадовий оклад позивача становив 8 000,00 грн., що підтверджено відомостями з ПФУ за формою ОК-7. (а.с. 16, 22-23) Наказом ФОП [PERSON] № 3-К від 31.07.2025 року [PERSON] звільнено з займаної посади начальника виробничо-технічного відділу з 31.07.2025 року за згодою сторін, ст. 36 КЗпП України. Зобов`язано виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 44 дні невикористаної відпустки. (а.с. 17) На вимогу [PERSON] від 01.07.2025 року Листом ФОП [PERSON] від 11.07.2025 року № 11/07-25 повідомлено, що дійсно за період роботи [PERSON] у ФОП [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі, яка складає 88 054,23 грн., яка була нарахована, але не виплачена. Повідомлено, що усі нараховані кошти будуть виплачені по мірі розрахунків з ФОП [PERSON] замовниками. (а.с. 24, 25) Відповідно до виписки АТ «Райффайзен Банк Україна» за період з 29.10.2023 року по 24.07.2025 року, відповідачем була нарахована, але не виплачена [PERSON] заробітна плата за червень та липень 2025 року, тобто в розмірі 16 000,00 грн. (а.с. 18-20) Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. За вимогами ст. 116 КЗпП Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] нарахованих, однак невиплачених при звільненні 31.07.2025 року сум заробітної плати в розмірі 104 054,23 грн., та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8 035,29 грн., правомірність нарахування та заявлення яких підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що не заперечено та не спростовано відповідачем під час судового розгляду даного спору, ураховуючи, що відповідач особисто листом від 11.07.2025 року підтвердив наявність з боку відповідача порушень щодо виплати заборгованості по заробітній платі позивачу. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку підлягає до задоволення. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved