Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , а також звільнити позивача від сплати судового збору та покласти на відповідачку судові витрати по справі. Представник позивача зазначає, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі з 05.11.2014 року, у шлюбі народилась донька [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу 19.10.2017 року, згідно з рішенням Калуського міськрайонного суду, місце проживання дитини було визначено з батьком, і дитина постійно проживає разом із ним. Відповідачка систематично не бере участі у вихованні дитини, не відвідує школу, не цікавиться її розвитком та повсякденним життям, чим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Представник позивача посилається на численні докази, які підтверджують ці обставини, зокрема заяви сусідів, акт обстеження матеріально-побутових умов, довідки зі школи та ЦНАПу, а також рішення органів опіки та піклування. Представник позивача наголошує, що відповідно до Конвенції ООН про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства» та Сімейного кодексу України, першочерговим завданням є забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема її фізичного, морального, інтелектуального та духовного розвитку, що покладає основну відповідальність за виховання на батьків. У разі ухилення від виконання цих обов`язків, закон передбачає можливість позбавлення батьківських прав. Враховуючи зазначене, представник позивача вважає, що позовні вимоги у частині позбавлення відповідачки батьківських прав є обґрунтованими, підтвердженими наданими доказами та спрямованими на захист прав та інтересів дитини. Він просить суд позбавити відповідачку батьківських прав щодо доньки, звільнити позивача від сплати судового збору та покласти судові витрати на відповідачку. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків заяви. 09.06.2025 року до суду надійшло клопотання/заява від представника позивача про продовження строку для усунення недоліків, пояснивши, що порушення недоліку щодо неподання висновку органу опіки та піклування і попередження батька/матері про необхідність змінити ставлення до виховання дитини сталося через відмову органу опіки та піклування видавати висновок без ухвали суду. Заявник звернувся до органу з відповідною заявою, додавши копію ухвали, та отримав повідомлення, що висновок буде підготовлений профільною комісією та затверджений на черговому засіданні виконавчого комітету міської ради. Після отримання висновку заявник має намір приєднати його до позовної заяви та усунути інші недоліки, зокрема сплату судового збору та уточнення участі третьої особи. З урахуванням зазначених обставин представник заявника просить суд надати додатковий строк для усунення недоліків строком на 30 днів, що дасть можливість повністю підготувати позовну заяву до розгляду та забезпечити належне оформлення участі органу опіки та піклування у справі. 11.07.2025 року до суду надійшло клопотання/заява про усунення недоліків, в якому повідомив, що 09.07.2025 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської міської ради, на якому розглянуто заяву заявника щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки відносно доньки. На підставі цього засідання складено протокол комісії № 7, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки. Даний висновок буде остаточно затверджено рішенням виконкому на черговому засіданні 29.07.2025 року, після чого його буде подано до суду. При цьому відповідачку повідомляли про засідання, але вона не брала участі та не просила відкласти його, що свідчить про її байдужість до справи та підтверджує, що попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини є недоцільним. З метою усунення другого недоліку представник заявника просить залучити до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Рогатинської міської ради, яка виступає на стороні позивача та не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Щодо усунення третього недоліку подано платіжну інструкцію, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1211,2 грн, враховуючи подання позову через електронний суд. У зв`язку з усуненням зазначених недоліків представник заявника просить суд прийняти позовну заяву до розгляду, додавши до матеріалів справи протокол комісії, висновок органу опіки та піклування, платіжну інструкцію та відповідну квитанцію про надсилання органу опіки та піклування. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.07.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.07.2025 р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 01.10.2025 року до суду надійшло клопотання/заява про приєднання доказів, яким просить приєднати до матеріалів справи довідку № 5235 від 13.07.2025 року про перебування позивача на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . 03.10.2025 року до суду надійшло клопотання/заява про приєднання доказів, яким просить приєднати до матеріалів справи довідку № 6435 від 30.09.2025 року про перебування позивача на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . 22.10.2025 року до суду надійшло клопотання/заява про слухання справи в режимі відеоконференції. 10.12.2025 року до суду надійшло клопотання/заява про приєднання доказів, яким просить приєднати до матеріалів справи заяву позивача та договір про надання правничої допомоги та просить суд провести засідання по даній справі без участі позивача та його представника. Представник Рогатинської міської ради подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника органу опіки та піклування, позовні вимоги підтримує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подала, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Допитана в судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , у присутності своєї бабусі [PERSON] , зазначила, що їй 10 років, вона навчається у 5-А класі Рогатинського ліцею №1, свого батька забрали до Збройних Сил України, а свою матір не пам`ятає, оскільки коли їй було 1 рік і 3 місяці, мати перебувала в селі, а потім виїхала та більше не проживала разом із нею. Суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечував позивач, та що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства, в тому числі і щодо розумності строків розгляду справи судом. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, тому вирішив спір по суті за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 05.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] від 05.11.2014 року. У цьому шлюбі народилася донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 16.06.2015 року. Шлюб між сторонами було розірвано 19.10.2017 року рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі № 345/3228/17. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 03 від 05.02.2018 року визначено доцільність проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] . Крім того, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.05.2018 року у справі № 349/338/18 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: село Руда Рогатинського району Івано-Франківської області. Також суд встановив, що рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 05.09.2018 року у справі № 349/813/18 позов було задоволено частково та прийнято рішення стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , починаючи з 29 травня 2018 року, у розмірі 900,00 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Суд бере до уваги, що станом на дату розгляду справи [PERSON] продовжує проживати з батьком у селі Руда Івано-Франківського району, який здійснює виховання дитини, тоді як матір не бере участі у вихованні доньки. Ці обставини підтверджуються наступними доказами, що перебувають у матеріалах справи: заявою сусідів позивача від 31.01.2025 року; актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним старостою Підгородянського старостинського округу Рогатинської міської ради, адміністратором та медичною сестрою пункту здоров`я, який констатує, що дитина проживає у дружній сім`ї, де панують сімейні традиції та взаєморозуміння; довідкою Рогатинського ліцею № 1 від 12.02.2025 року, що підтверджує проживання дитини з батьком та відсутність участі матері у відвідуванні навчального закладу; довідкою ЦНАП Рогатинської міської ради від 12.02.2025 року про перебування дитини на утриманні батька. Згідно з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , органу опіки та піклування Рогатинської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рогатинської міської ради Івано-Франківської області від 09.07.2025 № 7, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Таким чином, між сторонами виник спір з приводу позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої доньки. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. ЄСПЛ у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, слід виходити з того, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17(провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)) вказано, що простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, проаналізувавши наявні у матеріалах цивільної справи докази в сукупності, дійшов до висновку, що відповідачка [PERSON] не в достатній мірі виконує свої батьківські обов`язки щодо своєї доньки [PERSON] , [INFO] . Однак, те, що відповідачка не в достатній мірі виконує свої батьківські обов`язки не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість, та обставина, що на час розгляду справи вихованням доньки та її розвитком займається батько, не є безумовним підтвердженням небажання матері дитини брати участь у її утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування матері батьківськими обов`язками. Доводи позивача про те, що їхня донька з 2018 року позбавлена піклування матері не є підставою для позбавлення останньої батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто, природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 759/11903/23). Більше того, як уже зазначалося судом, згідно з рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 05.09.2018 року у справі № 349/813/18, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , починаючи з 29 травня 2018 року, у розмірі 900,00 грн щомісячно. Відповідно до розрахунку за виконавчим листом № 349/813/18 від 06.09.2018, станом на 01.12.2025 року: загальна сума коштів, підлягаючих стягненню, становить 111 659,10 грн; сума коштів, сплачених боржником або стягнутих виконавцем, становить 74 247,24 грн; заборгованість по сплаті аліментів становить 37 411,86 грн. Суд вважає, що часткова сплата аліментів свідчить про наявність певної участі відповідачки у забезпеченні потреб дитини, що не може розцінюватися як повне ухилення від батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання батьківських обов`язків. Оскільки відповідачка здійснює хоча б часткове виконання своїх обов`язків, відсутні умови для застосування заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, хоча поведінка відповідачки щодо виховання дитини викликає сумнів у її активній участі у житті дитини, факт часткової сплати аліментів свідчить про наявність відповідальності за матеріальне забезпечення дитини, що у сукупності з іншими обставинами справи не дозволяє позбавляти її батьківських прав. Також суд зазначає, що позивачем не було надано належного обґрунтування причин, чому позов про позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] відносно доньки [PERSON] подано лише у 2025 році, хоча, за його твердженнями, відповідачка нібито перестала виконувати батьківські обов`язки з 2018 року. Відсутність такого пояснення унеможливлює оцінку своєчасності та обґрунтованості подання позову. Суд переконаний, що позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітньої доньки не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати [PERSON] до належного виконання своїх обов`язків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважає на те, що позбавлення батьківських прав стосовно дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість останньої, тому за наведених вище доказів такий захід, як позбавлення батьківських прав, не може бути застосований. Таким чином, оскільки суду не представлено беззаперечних доказів винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми обов`язками, як матері стосовно доньки [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] є передчасним та недоцільним. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18). Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав суд вважає недостатньо обґрунтованим, таким, що не відповідає інтересам малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка має право на підтримання особистих контактів з обома батьками, а у випадку позбавлення відповідачки батьківських прав, дитина буде позбавлена вказаної опіки. Згідно висновку органу опіки та піклування встановлено, що [PERSON] під час інформування її про час та місце засідання комісії телефоном повідомила, що перебуває за кордоном і на засідання не прибуде. Однак орган опіки та піклування у телефонному режимі не запитав її думку щодо можливого позбавлення батьківських прав. Тому висновок органу опіки є одностороннім та не відображає реальної позиції відповідачки щодо питання позбавлення її батьківських прав. Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про злісне ухилення відповідачки від виховання доньки, її протиправну чи винну поведінку, негативний вплив на виховання та свідомість дитини, які були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому, цей документ має рекомендаційний характер та не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачка дійсно не в повній мірі виконувала свої батьківські обов`язки відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , однак, враховуючи, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають з факту кровної спорідненості з донькою, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. На підставі викладеного, ст.ст 3, 9, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст. 19, 141, 155, 164, 166, 180, 181, 182, 184СК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 289 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed