Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] (далі також позивач) - адвокат Приймак В.О., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі також відповідачі) про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 20 000,00 доларів США; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 10 000,00 доларів США; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 10 000,00 доларів США, а також просить стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати, які позивач поніс у зв`язку із розглядом цієї справи в суді. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, щоквартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності: [PERSON] (дідо позивача); [PERSON] (баба позивача); [PERSON] (тітка позивача); [PERSON] (батько позивача); [PERSON] (двоюрідна сестра позивача) та [PERSON] (двоюрідна сестра Позивача). Після смерті [PERSON] (баба позивача) та [PERSON] (дідо позивача) спадщину на їхні частки (в розмірі 1/6) у вище згаданій квартирі прийняли [PERSON] (тітка позивача) та батько позивача - [PERSON] у рівних частках. Вказує, що сім`я [PERSON] з 2000 років фактично не проживали у вказаній квартирі, лише були там зареєстровані. З інформації, наявної в позивача, відповідачі проживають за кордоном, а саме на території російської федерації. Не маючи наміру проживати в Україні, відповідач - [PERSON] , подарувала своєму брату [PERSON] 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0548 га, що розташована за межами населеного пункту Пустомитівської міської ради, Пустомитівського району Львівської області. Також [PERSON] мав намір викупити в сестри та племінниць також і належні їм частки в квартирі, в якій він сам і проживав. Зібравши кошти та досягнувши згоди щодо відчуження квартири, [PERSON] здійснив оплату за частки в квартирі, а відповідачі в свою чергу мали належним чином впорядкувати документи на квартиру (свої частки) та переоформити її на [PERSON] до 18.09.2021. З метою фіксування факту передачі коштів від [PERSON] , який згодом мав набути у власність квартиру, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були складені відповідні розписки, зокрема 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 20 000,00 доларів США; 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 10 000,00 доларів США; 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 10 000,00 доларів США, в якості завдатку за належні їм частки в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яку зобов`язались відчужити на користь [PERSON] до 18.09.2021. У строк до 18.09.2021 відповідачі не зібрали відповідні документи та не уклали договори про відчуження квартири на користь [PERSON] , отримавши при тому гроші за частки квартири в повному обсязі. За життя, а саме 21.11.2019 [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено Ясинською Н.М., державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори за №2689, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «належну мені на праві особистої власності частку квартири [ADDRESS] , а також все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на момент моєї смерті і на що я за законом матиму право заповідаю дочці гр. [PERSON] , [INFO] ». [INFO] помер батько позивача [PERSON] , та після його смерті позивач звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Х.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , відкрито спадкову справу. У зв`язку зі смертю [PERSON] зазначає, що до його спадкоємця за заповітом [PERSON] перейшли всі права та обов`язки, як кредитора за вище згаданими розписками. Таким чином зазначає, що на день подачі цього позову відповідачі не здійснили відчуження часток квартири на батька позивачки, не зважаючи на отримання коштів за квартиру, позивач змушений звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. Просить позов задоволити. Ухвалою суду від 07.07.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.08.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 09.09.2025 продовжено строк підготовчого провадження, повторно витребувано докази, відкладено підготовче судове засідання та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено учасників справи. 19.09.2025 та 23.09.2025 на виконання ухвали суду від 09.09.2025 надійшли витребувана інформація (документи) від Державної прикордонної служби України. 24.09.2025 на виконання ухвали суду від 09.09.2025 надійшли витребувана інформація (документи) від Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. 06.10.2025 на виконання ухвали суду від 09.09.2025 надійшли витребувані докази від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни. Ухвалою суду від 22.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 12.11.2025 відкладено судове засідання та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено сторін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує та просить позов задовольнити Відповідачі в судові засідання жодного разу не з`явилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду даної справи, зокрема шляхом надіслання на зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , копій ухвал про відкриття провадження у справі і судових повісток, які повернулися на адресу суду 28.08.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень із штриховими ідентифікаторами № 0610273948239, № 0610273948026, №0610273947542; копій ухвали про продовження строк підготовчого провадження і судові повістки, які адресати отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 0610278802828, №0610278803018, №0610278803220; копій ухвал про закінчення підготовчого провадження і судові повістки, які повернулися на адресу суду 24.10.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № R067016909251 та шляхом копій ухвал про відкладення розгляду справи і судові повістки, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором №R067037598230 Також відповідачі повідомлялися шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов не подали. Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси Частиною 11 ст.128 ЦПК України, визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, від якого не надійшло повідомлення про причини своєї неявки та відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд протокольною ухвалою від 16.12.2025 вирішив проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідачів на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 20 000,00 доларів США (двадцять тисяч доларів США), в якості завдатку за належну їй частку в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яку зобов`язалась відчужити на користь [PERSON] до 18.09.2021, що підтверджується копією розписки [PERSON] від 18 березня 2021 року. 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США), в якості завдатку за належну їй частку в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яку зобов`язалась відчужити на користь [PERSON] до 18.09.2021, що підтверджується копією розписки [PERSON] від 18 березня 2021 року. 18 березня 2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] гроші у розмірі 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США), в якості завдатку за належну їй частку в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яку зобов`язалась відчужити на користь [PERSON] до 18.09.2021, що підтверджується копією розписки [PERSON] від 18 березня 2021 року. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, при фактичному одержанi вказаних грошових коштів позичальниками були надані розписки від 18 березня 2021 року. Відсутність між сторонами правовідносин за договором позики не свідчить про відсутність права на повернення наданих відповідачам грошових коштів. Відповідачам було відомо за що вони отримували гроші, та й в розписках чітко про це ними було зазначено. Незважаючи на зазначені договірні зобов`язання, відповідачі в обумовлений строк (а саме до 18.09.2021) отримані кошти не повернули та не відчужили на користь [PERSON] їхні частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № №420991750 від 03.04.2025. [INFO] кредитор [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.12.2024. За свого життя [PERSON] склав заповіт 21.11.2019, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., та зареєстрований в реєстрі за №2689, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «належну мені на праві особистої власності частку квартири [ADDRESS] , а також все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на момент моєї смерті і на що я за законом матиму право заповідаю дочці гр. [PERSON] , [INFO] ». Після смерті спадкодавця, позивач [PERSON] звернулися 07.01.2025 до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з метою оформлення спадкових прав, згідно яких 11.03.2022 державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Барбуляк Х.М. була заведена спадкова справа за номером у нотаріуса №02/2025, номер у спадковому реєстрі: 73486861. Відтак, позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , та від прийняття спадщини не відмовлялася, що підтверджується копією спадкової справи №02/2025, витребуваної на виконання ухвали суду від 09.09.2025. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті і немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не установлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, якщо вони нерозривно пов`язані з його особою й у зв`язку з цим не можуть бути виконані іншою особою. За встановлених обставин, позивач, як спадкоємець за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , має право на повернення від відповідачів коштів за розписками від 18 березня 2021 року. Таким чином, відповідачі набули та користуються грошовими коштами на підставі правочинів, однак, свої зобов`язання за такими не виконали, тому позивач як спадкоємець після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , просить стягнути з відповідачів кошти, які згідно розписок від 18 березня 2021 року були їм передані. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими. Тлумачення змісту документа про отримання коштів свідчить про вчинення між сторонами непонайменованого договору щодо питання придбання квартири. Якщо сторона, яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України. Верховного Суду в постанові від 09.11.2022 у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22) зазначив, що доктрина venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - nonconceditvenirecontrafactumproprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venirecontrafactumproprium - принцип добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України). Отже, дії відповідачів, які отримали від [PERSON] , який помер [INFO] , кошти за відчуження їхніх часток у квартирі, однак свого обов`язку не виконали, належні їй частки [PERSON] не відчужили, грошові кошти не повернули, що, на думку суду, суперечить їх попередній поведінці і є недобросовісною. За таких обставин, з урахуванням того, що [PERSON] , який помер [INFO] , не відмовилася від договору, а відповідачі частки у квартирі не відчужили, у відповідачів існує обов`язок повернути отримані грошові кошти, на підставі ч. 3 ст. 6, п. 3 ч. 3 ст.1212 ЦК України. Згідно п. п. 2 п.1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних права та обов`язків зокрема є договір або інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022у справі № 209/3085/20). Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення ст. 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд. У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У п. 3 ч.3 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п.3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20). При тлумаченні змісту розписок, які надавалися відповідачами [PERSON] , який помер [INFO] , зокрема значень слів та понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину (розписок) дозволяють зробити висновок про те, що між такими сторонами вчинено непонайменований договір щодо питання відчуження часток в квартирі, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спадкодавець [PERSON] , який вчинив виконання, а саме надав грошові кошти відповідачам, проте не отримав зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) щодо отримання часток в квартирі за адресою: [ADDRESS] , та зазначені кошти відповідачами не були повернуті останньому, а враховуючи, що позивач є такою, що прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] , відтак набула права вимоги за складеними відповідачами розписками щодо повернення майна (коштів). Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволенні позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачі [PERSON] та [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати у розмірі по 3 028 гривень з кожного, а з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 6 056 гривень, тобто пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved