Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

23.10.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшов позов ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 03.06.2024 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНИ" та [PERSON] був кладений договір №4705930 про надання коштів на умовах споживчого кредиту на суму 6000 грн 00 коп. строком на 360 днів з 03.06.2024 по 29.05.2025, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. 27.02.2025 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНИ" та ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" укладений Договір факторингу №27/02/2025, отже позивач набув право вимоги до відповідача. Через невиконання відповідачем взятих зобов`язань за вказаним вище кредитним договором позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 38400 грн 00 коп., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 6000 грн 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором 24300 грн 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» 8100 грн 00 коп. Ухвалою від 31.10.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; призначено перше судове засідання по суті, на судове засідання викликані сторони; визначені строки для подачі заяв по суті. Ухвалою від 18.11.2025 розгляд справи відкладений через неявку відповідача, який про місце, день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивач в судове засідання не прийшов, надав заяву слухати справу без його участі, позов підтримав повністю та просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач на судове засідання не прийшов, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи та відзив до суду не надходили. Причини неявки суду невідомі. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності вказаних вище осіб за наявними в ній доказами. Ухвалою суду від 11.12.2025 постановлено проводити заочний розгляд справи. Оскільки учасники справи на судове засідання не прийшли, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 03.06.2024 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНИ" та [PERSON] був кладений договір №4705930 про надання коштів на умовах споживчого кредиту на суму 6000 грн 00 коп. строком на 360 днів з 03.06.2024 по 29.05.2025, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора «30906» (електронного підпису, що був надісланий на вказану відповідачем електронну пошту) у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін. Позивачем виконано свої зобов`язання перед відповідачем, що підтверджується копією довідки про проведений платіж iPay.ua від 03.06.2024 10:38:17 у сумі 6000 грн 00 коп на номер карти - маска карти [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 47059301717400293. Отже, ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНИ" свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі (а.с.43). Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 4705930 від 03.06.2024 у період з 03.06.2024 по 27.02.2025 включно Первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 24300 грн 00 коп. 27.02.2025 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" укладений договір факторингу №25/02/2025, за умовами якого останній набув право грошової вимоги, зокрема, за вищезазначеним кредитним договором. Станом на дату укладання Договору факторингу від 27.02.2025, строк дії Договору №4705930 від 03.06.2024 не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» з дати факторингу 27.02.2025 донараховано відсотки за (90 календарних днів) 6000 грн 00 коп. * 1,5 % = 90 грн* 90 календарних дні = 8100 грн 00 коп. відсотки нараховані ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Відповідно до розрахунку заборгованості у відповідача за Договором №4705930 про надання споживчого кредиту від 03.06.2024 за 360 календарних днів (03.06.2024 по 29.05.2025) перед ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" становить 38400 грн 00 коп. Отже, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, через що виникла заборгованість в сумі 38400 грн 00 коп., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 6000 грн 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором 24300 грн 00 коп. суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» 8100 грн 00 коп. Частиною 1 статті 15\~ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 652\~ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У ст.3 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч.3 - 6,8 ст.11 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч.12 ст.11 вказаного Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. Отже, між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та відповідачем укладений кредитний договір у формі електронного документу, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». 27.02.2025 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ "УКРАЇНСЬКІФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" укладено договір факторингу № 27.02.2025, за умовами якого останній набув право грошової вимоги, зокрема, за вищезазначеним кредитним договором. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Частиною 1 статті 1078\~ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, позивач набув право вимоги до боржників за первинними договорами, серед яких і право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором на зазначену суму. Матеріали справи не міститься доказів повернення відповідачем суми позики. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне позовну заяву задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38400 грн 00 коп., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 6000 грн 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором 24300 грн 00 коп. суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» 8100 грн 00 коп. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 грн 40 коп. Відповідно до частин першої, третьої статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Представник позивача підтвердив належними доказами понесення витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн 00 коп. Клопотання про зменшення розміру таких витрат до суду не надійшли. Отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки також витрати на правничу допомогу в суму 10000 грн 00 коп. Щодо вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою), яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення, інфляційні витрат, 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та до моменту виконання рішення на підставі частини десятої статті 265 ЦПК України суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини десятої статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі, та не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду немає обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Суд вважає, що рішення суду має бути чітким та зрозумілим для його виконання. Нарахування інфляційних втрат та відсотків має мінливий характер і залежить від кількості днів прострочення зобов`язання, а тому при ухваленні рішення неможливо визначити розмір, що підлягає сплаті в майбутньому. У такому випадку, відсутня необхідність застосування положень ч.10 ст.265 ЦПК України до правовідносин, що виникли між сторонами.

Outcome: approved