Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Адвокат Мартинова Н.Ю., діючи в інтересах [PERSON] , 25.06.2025 року звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт належності [PERSON] , [INFO] правовстановлюючого документу про право власності на житло від 13.01.1999 року, виданого Бюро приватизації Криворізького відділення придніпровської залізниці, згідно розпорядження №НОДБП-269 від 17.12.1998 року. В обґрунтування пред`явлених вимог зазначила, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло серія та номер: б/н від 13.01.1999 року, видавник: Бюро приватизації Криворізького відділення придніпровської залізниці, згідно розпорядження №НОДБП-269 від 17.12.1998 року, належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 07.02.2025 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Центру адміністративних послуг «Віза» виконкому Криворізької міської ради із заявою про державну реєстрацію прав на вищезазначену квартиру. Державним реєстратором прийнято рішення про зупинення розгляду заяви, оскільки у поданому свідоцтві про право власності на житло зазначено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності, зокрема громадянину « [PERSON] », тоді як в поданій заяві на державну реєстрацію прав зазначено особу як « [PERSON] ». Разом з тим, згідно паспорта громадянина України вірним є прізвище заявника « [PERSON] ». За таких обставин державний реєстратор прийшов до висновку, що для проведення державної реєстрації права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна, зважаючи на необхідність внесення достовірних відомостей щодо прізвища одного з суб`єктів права до Державного реєстру прав, заявнику необхідно надати документи, що усувають вищезазначені розбіжності. Наявність помилки у свідоцтві про право власності на житло позбавляє заявника можливості реалізувати своє право на проведення реєстрації права власності на належну квартиру. Оскільки підтвердити вказаний факт в позасудовому порядку не можливо, заявник вимушений звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою суду від 08.08.2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у справі (а.с. 21). Правом на участь в судовому засіданні заявник та його представник не скористалися, від його представника [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона просила справу розглянути за її та заявника відсутності, вимоги заяви підтримують та просять суд задовольнити її. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, кожен окремо, в яких просили справу розглянути за їх відсутності, вимоги заяви задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999 року, видавник: Бюро приватизації Криворізького відділку залізниці, згідно розпорядження №НОДБП-269 від 17.12.1998 року, належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 07.02.2025 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Центру адміністративних послуг «Віза» виконкому Криворізької міської ради із заявою про державну реєстрацію прав на вищезазначену квартиру. Державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] прийнято рішення від 13.02.2025 року про зупинення розгляду заяви, оскільки у поданому свідоцтві про право власності на житло від 13.01.1999 року зазначено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності, зокрема громадянину « [PERSON] », тоді як в поданій заяві на державну реєстрацію прав зазначено особу як « [PERSON] ». Разом з тим, згідно актових записів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №1592 від 18.05.1963 року, про шлюб №941 від 22.08.1987 року, про розірвання шлюбу №184 від 24.03.1988 року, про шлюб №197 від 17.02.1989 прізвище заявника « [PERSON] ». За таких обставин державний реєстратор прийшов до висновку, що для проведення державної реєстрації права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна, зважаючи на необхідність внесення достовірних відомостей щодо прізвища одного з суб`єктів права до Державного реєстру прав, заявнику необхідно надати документи, що усувають вищезазначені розбіжності (а.с. 12-13). Внаслідок помилкового написання прізвища в свідоцтві про право власності на житло від 13 січня 1999 року заявник позбавлений можливості реалізувати своє право на проведення реєстрації права власності на належну квартиру, тому змушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності йому зазначеного вище правовстановлюючого документу. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Довгинцівським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.09.2008 року, картки фізичної особи платника податків від 13.07.2006 року, пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 14.08.2024 року, диплому серії [NUMBER] від 10.06.1985 року прізвище заявника є « [PERSON] » (а.с. 4-5, 7, 8, 9). Надаючи оцінку таким доводам представника заявника та перевіряючи обґрунтованість заявлених ним вимог, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України, визначено що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, що засвідчує факт, що має юридичне значення; 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Згідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду вказаної заяви є встановлення факту належності документу. Положеннями ст.ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність задоволення вимог із встановленням факту належності [PERSON] , [INFO] , правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, виданого Бюро приватизації Криворізького відділку залізниці, згідно розпорядження №НОДБП-269 від 17 грудня 1998 року.

Outcome: approved