Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулась з позовом, у якому просить стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БЕРДИЧІВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ПРОГРЕС» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, яка становить 310 814, 14 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.02.2025 по день постановлення рішення судом, а витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 грн. та витрати по оплаті судового збору. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] з 11.08.1994 працювала на різних посадах у АТ «Бердичівський манинобудівний завод «Прогрес» до 17.02.2025, звільнившись за власним бажанням, відповідно ст.38 КЗпП України, Наказ №26-к від 17.02.2025. На момент звільнення, з нею не було проведено всіх розрахунків, зокрема заборгованості по заробітній платі, яка виникла за декілька років. Станом на момент звільнення, відповідно наданих бухгалтерією підприємства відомостей, а саме розрахункового листа, сума боргу перед [PERSON] складає 310 814 грн. 14 коп. Оскільки відповідач не провів вчасно розрахунку, то він зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не менш ніж 158 434, 08 грн. (1414,59 грн. х 112), оскільки її заробітна плата на момент звільнення, шляхом обрахунку двох останніх місяців, що передували звільненню з урахуванням всіх відрахувань складала в середньому більше 31 000 грн., а тобто 1 414,59 грн. в робочий день, та по день ухвалення рішення суду. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 16.06.2025 позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 19.06.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 04.07.2025 АТ "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнає позовні вимоги в частині 310 814 грн. 14 коп. заборгованості із заробітної плати. Щодо інших вимог просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що затримка виплати належних при звільненні позивачу грошових сум сталася за відсутності його (Товариства) вини, з об`єктивних причин, а саме - через скорочення замовлень на продукцію, яка виготовлялася, у зв`язку з військовою агресією російської федерації, так як значна частина основних замовників продукції знаходиться на тимчасово окупованих територіях або постраждала від військової агресії, що призвело до відсутності стабільних надходжень грошових коштів у 2022 - 2024 рр. Збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України. Також не погоджується із розміром витрат на правову допомогу, посилаючись на їх неспівмірність. Ухвалою суду від 29.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про долучення доказів, розгляд справи відкладено. Ухвалою суду від 05.11.2025 позовну заяву залишено без руху та після усунення недоліків призначено розгляд справи на 11.12.2025. В судове засідання сторони не з"явилися, на адресу суду представник позивача скерувала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала повністю. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників провадження, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ст. ст. 244, 259 ЦПК України в судовому засіданні 11.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, складення повного тексту якого відкладено до 16.12.2025. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала з 11.08.1994 в Акціонерному товаристві "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на різних посадах по 17.02.2025, що підтверджено відповідними записами у трудовій книжці [NUMBER] . Згідно довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату № 139/62 від 19.05.2025 заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 19.05.2025 становить 310814,14 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідачем не подано належних та допустимих доказів, які б вказували про відсутність його вини у невиплаті позивачу нарахованої заробітної плати. Посилання на звіти про фінансові результати та фінансовий стан, наказ № 130 від 28.05.2024 про встановлення графіку неповного робочого часу на підприємстві та наказ № 276 від 26.12.2024 про режим роботи підприємства, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень, не підтверджують факту відсутності у АТ "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" коштів на виплату заробітної плати працівнику (такими доказами могли б бути, зокрема, виписки з розрахункових рахунків, які б містили дані про розмір наявних коштів. Посилання представника відповідача на те, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, не підтверджує того, що у АТ "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" були відсутні кошти для виплати позивачу заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи відповідач не виплачує позивачу нараховану їй заробітну плату, яка станом на 19.05.2025 склала 310814,14 грн, що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником №139/62 від 19.05.2025. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. За таких обставин, з урахуванням всього наведеного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, а також те, що відповідач визнає позовні вимоги у цій частині, суд вважає необхідним стягнути з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 310814,14 грн. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідачем не подано належних та допустимих доказів, які б вказували про відсутність його вини у невиплаті позивачу всіх сум, що належать при звільненні. Звіти про фінансові результати та фінансовий стан, на які посилається представник відповідача, такими доказами не є, оскільки містять лише загальні дані за певні роки, а не дані про відсутність у Товариства коштів на день звільнення позивача (такими доказами могли б бути, зокрема, виписки з розрахункових рахунків, які б містили дані про розмір наявних коштів станом на день звільнення позивача ). Посилання відповідача на те, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України, по-перше, не підтверджує того, що у АТ "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на день звільнення позивача були відсутні кошти для виплати всіх сум, що належать при звільненні. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 р. у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК кодексу України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Оскільки [PERSON] було звільнено 17.02.2025 на підставі Наказу № 26-к від 17.02.2025, відповідач мав виплатити йому всі суми, що належать при звільненні - у день звільнення. Таким чином АТ "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" повинен виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з 18.02.2025 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Розраховуючи розмір цього заробітку, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). За змістом абзаців першого - третього пункту 2 Порядку у випадку, який розглядається, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом першим пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахунку середнього заробітку позивача, здійсненого його представником, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 1414,59 грн, а тому її середній заробіток за 112 днів (період з 18.02.2025 по 09.06.2025 - день звернення до суду) становить 158434,08 грн. Окрім того позивач за таким підрахунком просить стягнути середній заробіток по день постановлення рішення. Відповідачем не спростовано даний розрахунок, а також розмір середньоденної заробітної плати. Суд вважає за необхідне самостійно провести розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.02.2025 по 18.08.2025 (у межах шести місяців) складає: 1414,59 грн (середньоденна заробітна плата) х 130 робочих днів (у межах шести місяців) = 183896,70 грн. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.08.2025 по день ухвалення судового рішення (83 робочих дні, що дорівнює 117410,97 грн), то такі вимоги є безпідставними, оскільки чинним законодавством встановлені обмеження відповідальності роботодавця за затримання виплати заробітної плати шістьма місяцями. Відповідні зміни до ст. 117 КЗпП України були внесені після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, а тому підлягає застосуванню чинна редакція ст. 117 КЗпП України. Таким чином в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. V. Розподіл судових витрат Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового забору за вимогу про стягнення заробітної плати. За таких обставин, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 3108,14 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 вказала на те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно із якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ (в усіх судових інстанціях). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1584,34 грн. Що стосується витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Щодо витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 10000 грн, які позивач просив компенсувати за рахунок відповідача, суд дійшов таких висновків. На обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав суду: ордер від 24.04.2025, Акт № 10 приймання-передачі виконаних робіт по наданню юридичних послуг з правової допомоги від 23.04.2025 за Договором про надання правової допомоги від 11.03.2025 , прибутковий касовий ордер № 11 від 11.03.2025, прибутковий касовий ордер № 12 від 23.04.2025. Згідно положень ч. ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Отже, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial