Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю в якому просить суд : встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] [INFO] , померлою [INFO] , в період з 06 січня 2008 року по 05 лютого 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] вказує, що на прохання [PERSON] 06 січня 2008 року, позивачка переїхала жити постійно в квартиру [ADDRESS] разом з [PERSON] .. З цього часу вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, складали кошти у спільний бюджет, з якого сплачували комунальні послуги, купували продукти харчування, проводили поточні ремонтні роботи у квартирі, проявляли турботу один про одного. До суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю в якому просить суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] вказує, що з травня 2015 року володіє та користується квартирою [ADDRESS] , та оскільки [PERSON] не завершила оформлення своїх спадкових прав у нотаріальній конторі м.Одеси, вона також подала заяву до Пересипської державної нотаріальної контори у місті Одесі про прийняття спадщини. Однак, 25.06.2025 року нотаріус Пересипської державної нотаріальної контори у м.Одесі відмовила у видачі свідоцтва, направила лист щодо неможливості видачі свідоцтва, оскільки позивачка не підтвардила факт проживання зі спадкодавцем. Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 04.09.2025 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання на 01.10.2025 року на 12 годин 10 хвилин. Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 13.10.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] задоволено, витребувано від Пересипської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Пересипського районного суду міста Одеси від 13.10.2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 03.11.2025 року на 14 годин 10 хвилин. Ухвалою Пересипського районного суду міста Одеси від 18.11.2025 року прийнято зустрічний позов [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю. В судове засідання позивачка [PERSON] , та представник позивача адвокат Вдовіченко Г.М. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, представник позивача [PERSON] адвокат Вдовіченко Г.М. надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача. 10.12.2025 року у судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вдовіченко Г.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] ,просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволені зустрічного позову. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вдовіченко Г.М. пояснила у судовому засідані, що [PERSON] приїзджала у гості до [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , саме з цим було пов`язане її тимчасове володіння та користування квартирою. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином. Надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутнсть, просила суд задовольнити її зустрічний позов. 10.12.2025 року у судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала обставини, викладені у позові [PERSON] , проте просила суд задовольнити зустрічний позов, з підстав викладених у зустрічному позові. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю є обґрунтованим, є доказаним, підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, є не обґрунтованим, є не доказаним, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, відповідно до Акту обстеження від 11.12.2025 року, який посвідчений начальником дільниці 3/2 ТОВ «КК Клевер» О.Кочержинською вбачається, що позивачка [PERSON] [INFO] , давно проживає в квартирі [ADDRESS] , зі слів сусідів квартир 63,56. Відповідно до відповіді на адвокатський запит ТОВ «Двадцять п`ять годин» на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] доставляється кур`єрська кореспонденція, починаючи з 2008 року по теперешній час ( а.с.89). Відповідно до Довідки №3366 від 11.12.2005 року ТОВ «КК Клевер» особовий рахунок [NUMBER] за адресою [ADDRESS] відкритий на ім`я [PERSON] , заборгованості станом на 01.12.2025 року немає. Здійснення платежів за вищевказаною адресою здійснює позивачка [PERSON] , відповідно до копій квитанцій ( комунальні послуги, водопостачання, водовідведення, електропостачання, газопостачання та розподіл газу, опалення, вивіз ТПВ, домофон), за період з 2017 року по теперешній час, які містяться в матеріалах спарви. ( а.с.91) Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ,яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, складений актовий запис №1509 (а.с. 22). Відповідно до Договору-замовлення на організацію та проведення поховання №008729 від 06.02.2015 року позивачка [PERSON] оплатила Комунальному підприємству «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» комплекс послуг з поховання [PERSON] , померлої [INFO] на Західному кладовищі в сумі 802,73 грн.( арк.сп.24). 07.02.2025 року позивачка [PERSON] замовила та оплатила фізичній особі-підприємцю [PERSON] послуги по оформленню та проведенню похоронного ритуалу у сумі 5 205 гривень (а.с. 25). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] [INFO] , позивачка [PERSON] 08.07.2015 року звернулась із письмовою заявою про прийняття спадщини, щодо майна померлої [PERSON] до Четвертої одеської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа №620/2015 (а.с.26) . До суду надійшли копії спадкової справи № 620/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] на 14-ти аркушах, яка заведена Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою ( а.с.55-69). З матеріалів спадкової справи вбачається, що з письмовою заявою про прийняття спадщини після померолої [INFO] [PERSON] звернулася [PERSON] , а також [PERSON] . Державний нотаріус Пересипської Державної нотаріальної контори у м.Одесі Південного Міжрегіонального управління юстиції Ільницька Г. своїм повідомленням №1742/02-14 від 14.07.2025 року, звернула увагу про необхідність надання документів що підтверджують родинні стосунки із спадкодавцем. Із матеріалів справи вбачається, копії листів-повідомлень сусідів в будинку [ADDRESS] громадянки [PERSON] , кв. [ADDRESS] , громадянки [PERSON] кв. [ADDRESS] (датованих від 25.05.2017 року) які вказують, що знайомі з [PERSON] з 2008 року, яка проживала разом із [PERSON] , їм відомо, що вони вели спільний побут, проживали однією сім`єю, купували разом продукти. Відповідно до копії листа-повідомлення громадянки [PERSON] , від 12.06.2017 року, вказує, що знайома з [PERSON] приблизно з 2007 року, оскільки торгувала поряд з нею на ринку «Привоз»; з цього часу знала [PERSON] , яка також там торгувала пакетами та весь час ; у неї склалось враження, що [PERSON] та [PERSON] є родичами (є тіткою чи матір`ю), знала що проживають разом, ведуть спільний побут, тому і обговорюють домашні питання, турбуються одна про одну. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 2007 року, оскільки торгувала поряд з нею на ринку «Привоз» сільгосппродукцією. Свідку особисто відомо, що з початку 2008 року [PERSON] стала постійно проживати разом з [PERSON] в її квартирі на селищі Котовського. Зазначила, що [PERSON] практично щодня була на ринку «Привоз» та весь час проводила з [PERSON] , з якою вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили необхідні витрати, обговорювали спільні домашні справи, турбувалися один про одного. Також свідок повідомила, що при ній [PERSON] неодноразово говорила, що хотіла переоформити на [PERSON] свою квартиру, оскільки вона людина одинока, в шлюбі не перебувала, дітей не мала. Свідок повідомила, що допомагала [PERSON] в організаційних питаннях щодо поховання [PERSON] . Аналогічні пояснення [PERSON] зазначила в листі-повідомленні 2017 року та в заяві до Пересипського районного суду м.Одеси від 08.12.2025 року (а.с.136-140). В судовому засіданні свідок [PERSON] суд повідомила, що знає [PERSON] з 1981 року, коли познайомилися у м.Умань. Їй відомо, що [PERSON] працює на ринку «Привоз» з 2002 року. Свідку відомо, що [PERSON] стала проживати разом із [PERSON] в квартирі останньої з початку 2008 року, що між ними склалися відносини як між мамою та донькою. Свідок неодноразово бувала у квартирі [ADDRESS] , та бачила, що [PERSON] та баба [PERSON] вели спільне господарство, спільно купували продукти, одяг, взуття, ліки, оплачували комунальні та інші послуги за квартиру, що [PERSON] найняла людей та зробила в квартирі косметичний ремонт. Зазначила також, що баба [PERSON] говорила їй, що була одинокою людиною і хотіла, щоб її квартира залишилася [PERSON] . Свідок зазначила також, що [PERSON] з початку 2008 року і до цього часу проживає постійно в цій квартирі. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Верховний Суд неодноразово (зокрема у постановах від 22.04.21 по справі № 438/1456/18, від 07.07.21 по справі № 199/2895/17, від 04.12.23 по справі № 523/4318/21) посилався на відповідні приписи постанов Пленуму Верховного Суду України. Так, у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У пункті 21 тієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61- 43735СВІ8), від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058 св 19), від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351 св 18), від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20 (провадження № 61-19344 св 21), від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21 (провадження № 61-9440 св 22), від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18 (провадження № 61-3593 св 22), від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц (провадження № 61-6638 св 23). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім' єю до набрання чинності цим Кодексом. Подібні за змістом висновки висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі N° 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Відповідно до положень ст.ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК Україничасом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі ст.1268ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з нормами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) достеменно визначено, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. При таких обставинах позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю - підлягають задоволенню. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018р., по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК, для такого набуття необхідна сукупність умов: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відсутність будь-якого із названих елементів, свідчить про відсутність достатніх підстав для реалізації норм інституту набувальної давності. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала суду письмових доказів в обгрунтування зустрічних позовних вимог. Також, суд вважає, що позивачка [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При таикх обставинах, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). На підставі викладеного, та

Outcome: approved