Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивачі через свого представника звернулися до суду з позовом, в якому просили: визначити їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , строком два місяці після набрання рішенням суду законної сили; встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як між сином та матір`ю; встановити факт належності [PERSON] свідоцтва на право власності на житловий будинок від 19.12.1995, розташованого по [ADDRESS] . Вимоги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мотивовані тим, що вони є спадкоємцями [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та 15.10.2024 звернулися до приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевої Т.С. з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.10.2024 нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтв у зв`язку з тим, що позивачами пропущено строк для прийняття спадщини та у наданих документах наявні розбіжності щодо написання імені спадкодавиці. Позивачі вважають, що строк вони пропустили з поважної причини, так як на весь час дії воєнного стану запроваджено правило зупинення перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Крім цього вони не могли у зв`язку з перебуванням одного зі спадкоємців за кордоном спільно подати до нотаріуса відповідні заяви. В частині вимог про встановлення фактів родинних відносин та належності правовстановлюючого документа, позивачі зазначають, що розбіжності в написання імені спадкодавиці виникли внаслідок різного перекладу її імені на українську мову та неточностей правопису. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. Представник відповідача рішення просив прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа в судове зсідання не з`явилася та надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти позову не заперечила. [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засідання як свідки, підтвердили той факт, що [PERSON] є їх рідним братом по матері [PERSON] . Заслухавши доводи представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 24 на звороті), яка на момент смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] (а.с. 26), відкрилася спадщина на майно, яке належало їй за життя. Спадкоємцями останньої є її діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які виявили бажання прийняти спадщину матері та 15.10.2024 звернулися до приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевої Т.С. з заявами про видачу на їх ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом., але у цьому їм було відмовлено, про що нотаріусом видано постанову від 15.10.2024 (а.с. 65), яка мотивована тим, що спадкоємцями пропущено строк для прийняття спадщини. Крім того, нотаріусом також встановлено, що у свідоцтві про смерть матері серія [NUMBER] , виданому 24 липня 2023 року відділом ДРАЦС у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а/з № 2062, у графі «ім`я» зазначено « [PERSON] ». У повторному свідоцтві про народження [PERSON] серія [NUMBER] , виданому 24 липня 1996 року Ворожбянським сільвиконкомом Лебединського району Сумської області, а/з № 22, у графі «Мати» вказано « [PERSON] ». Також у документі, що підтверджує право власності (свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане Ворожбянською сільською радою Лебединського району Сумської області 19 грудня 1995 року), ім`я власниці зазначено як « [PERSON] ». Таким чином, надані заявником [PERSON] документи, не підтверджують факт родинних відносин спадкодавиці [PERSON] із сином, які необхідні для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. З огляду на викладене, постало питання про визначення спадкоємцям [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини матері, який, як вважає сторона позивачів, пропущений з поважної причини. Так, позивачі простять врахувати те, що на весь час дії воєнного стану запроваджено правило зупинення перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття. В той же час, враховуючи перебування одного зі спадкоємців за кордоном, а саме [PERSON] , інші спадкоємці добросовісно чекали коли у нього виникне можливість підготувати заяву про прийняття спадщини, довіреність та направити їх в Україну для подання нотаріусу спільно із заявами [PERSON] та [PERSON] . Подавати заяви без [PERSON] інші спадкоємці не хотіли з огляду на намір здійснити перерозподіл спадкового майна. Втім така можливість у нього виникла лише у серпні 2024 року. [PERSON] , як уповноважена особа, здійснила переклад довіреності і заяви та 15.10.2024 разом з іншими спадкоємцями подала її нотаріусу. Крім того, позивачами ставиться питання про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як між сином та матір`ю, та факту належності спадкодавиці правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , в яких маються розбіжності у написання імені спадкодавиці, які виникли внаслідок різного перекладу на українську мову та неточного написання імені [PERSON] . Посилаючись на зазначене, позивачі просять їх вимоги задовольнити, з чим суд погоджується повністю та при ухваленні рішення зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1486цс15, від 23.08.2017 у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 565/1145/17, від 17.10.2019 року у справі№ 766/14595/16, від 30.01.2020 у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18, від 17.08.2023 у справі № 626/274/22. Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що в ході судового розгляду були отримані докази, які свідчать про доведеність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для своєчасного прийняття позивачами спадщини матері, а тому, враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що сторона відповідача вважає, що позов підлягає до задоволення відповідно до вимог чинного законодавства, доходе висновку, що вимоги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визначення їм додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] , померлої [INFO] , строком на два місяці після набрання рішенням суду законної сили підлягають задоволенню. Крім цього, є обґрунтованими також вимоги сторони про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , як між сином та матір`ю, а також факту належності [PERSON] правовстановлюючого документу на спадкове майно свідоцтва, виданого Ворожбянською сільською радою Лебединського району Сумської області 19.12.1995, на право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Задовольняючи вимоги в цій частині, суд зазначає, що у відповідності до ст. ст. 315, 319 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, в випадках коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 1 ст. 273 (ст. 315) ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. З наявних у справі доказів чітко вбачається, що згідно офіційних документів, які видавались уповноваженими державними органами України, а саме паспортних даних та свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 24 на звороті, 34 на звороті - 35) ім`я останньої правильним є « [PERSON] », а запис її імені « [PERSON] » у повторному свідоцтві про народження [PERSON] серія [NUMBER] , виданому 24.07.1996 Ворожбянським сільвиконкомом Лебединського району Сумської області (а.с. 10), та « [PERSON] » у свідоцтві на право власності на житловий будинок, виданому 19.12.1995 Ворожбянською сільською радою Лебединського району Сумської області (а.с. 26 на звороті), є наслідком різних правил Українського правопису, що діяли у відповідні роки, згідно з вимогами яких заповнювалися та видавалися зазначені документи. Враховуючи, що дані розбіжності, створюють перешкоди в реалізації права на спадщину та отриманні у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, а внести відповідні зміни на даний час не має можливості, оскільки органи, які видавали вищевказані свідоцтва про народження та про право власності на житловий будинок, не існують, зважаючи на те, що іншого порядку для вирішення цього питання, а ніж судовий, не передбачено, суд доходе висновку, що заявлені факти підлягають встановленню. Таким чином, оцінивши всі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення фактів, що мають юридичне значення є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Питання розподілу судових витрат стороною позивачів не ставиться, а тому суд рішення з даного питання не приймає.

Outcome: approved