Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до вимог якого просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» заборгованість за Кредитним договором №2515 від 28.12.2023 року, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 4 000,00 грн., по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 36 500,00 грн. за період з 28.12.2023 року по 27.12.2024 року, що нараховані відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом (912,5% річних), а також судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного Кредитного договору №2515 від 28.12.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛТ КРЕДИТ» та [PERSON] , відповідач отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн., строком на 365днів (до 27.12.2024 року), шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ "Перший Український Банк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5%від суми кредиту за кожен день користування (912,5%річних). Кредитний договір укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://kltcredit.com.ua/ та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Зауважує, що кредитні кошти були відправлені відповідачу 28.12.2023 на платіжну карту № [NUMBER] емітовану АТ "Перший Український Банк", що підтверджується чеком. Зазначає, що у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, а тому утворилася заборгованість. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06.03.2025 цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17.04.2025 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 4 000,00 грн., по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 36 500,00 грн. за період з 28.12.2023 року по 27.12.2024 року, що нараховані відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом (912,5% річних), а також судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.05.2025 задоволено заяву відповідача, скасовано заочне рішення суду від 17.04.2025 у даній справі, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового розгляду без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами по справі, суд дійшов висновку, що позовну заяву необхідно задовольнити частково, з огляду на таке. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом установлено, що 28.12.2023 року між ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» та [PERSON] укладений кредитний договір №2515, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 4000,00 грн. строком на 365 днів (до 27.12.2024 року), шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ "Перший Український Банк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних). (а.с. 11-15) Процентна ставка за користування кредитом становить 2,5% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 912,5%) користування кредитом. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою (п. 1.2 договору). Згідно п. 1.3 договору строк надання кредиту становить 365 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування згідно з додатком №1 до цього договору. Невід`ємною частиною цього договору є правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ «КЛТ Кредит», які розміщені на сайті товариства (п. 1.5 договору). Кредитний договір був підписаний 28.12.2023 о 17:50:47 год. шляхом електронного підпису відповідача одноразовим ідентифікатором 849699 в особистому кабінеті. Кредитні кошти у сумі 4000 грн. перераховані відповідачу 28.12.2023 року на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ "Перший Український Банк", що підтверджується наданою позивачем засвідченою копією чеку FONDY 713890692 (а.с. 46) та наданою суду листом АТ "Перший Український Банк" від 05.10.2025 випискою по рахунку відповідача і звітом по транзакціям (на компакт диску) (а.с. 114-115). Тому суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів надання йому кредитних коштів в сумі 4000 грн. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, своєчасно не повернув кредитні кошти, не сплатив відсотки за користування ними, у зв`язку з чим станом на 03.02.2025 у нього виникла заборгованість, як зазначив позивач у розмірі 40 500,00 грн., за період з 28.12.2023 року до 27.12.2024 року, що підтвердив детальним розрахунком заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за договором № 2515 від 28.12.2023. (а.с.17-22) Будь-яких доказів про сплату заборгованості за кредитним договором відповідач суду не надав. Відповідач заперечує щодо суми нарахованих йому за договором відсотків, вважає їх несправедливими. Щодо цього доводу суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із видів договорів, є договір приєднання, яким відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як передбачено ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно норм викладених в ст. 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, питання визначення процентної ставки за кредитним договором вирішується виключно сторонами у договорі. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний кредитний договір, сторони визначили як відсоткову ставку, так і загальну вартість кредиту, що в свою чергу свідчить про згоду позичальника з умовами укладеного договору. Окрім того, позичальник відповідно до п. 2.3.3 кредитного договору має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від нього без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Вказаним правом відповідач не скористався, а отримавши кошти, не виконав свого обов`язку по їх поверненню, разом з нарахованими відсотками. Доказів того, що відповідач не погоджувався з розміром відсотків, загальною сумою кредиту, оскаржував умови договору в цій частині, як споживач фінансових послуг, з підстав їх несправедливості, матеріали справи не містять, а отже твердження щодо несправедливості його умов суд відхиляє. Водночас суд не погоджується з розміром нарахованих позивачем відповідачу відсотків за користування кредитними коштами з огляду на таке. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року, що набрав чинності 24.12.2023 року, доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір № 2515 був укладений між сторонами 28.12.2023, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» та набрання ними чинності, а тому строк дії пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Таким чином, умова укладеного між сторонами кредитного договору щодо встановлення денної процентної ставки у 2,5% в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемною. Тому суд розраховує заборгованість за укладеним між сторонами договором, виходячи з встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1%. Як вбачається із розрахунку позивача, останнім були нараховані проценти за користування кредитом за період з 28.12.2023 до 27.12.2024. Отже, сума процентів за користування кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за наведений період становить 14 640,00 грн. (4 000 грн. х 1% х 366 днів). Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «КЛТ Кредит» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 18 640,00 грн., з яких: 4 000,00 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 14 640,00 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Вимоги до форми та змісту договору про надання правової допомоги, закріплено статтею 27 зазначеного Закону. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами з наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості кожної окремо наданої послуги, з урахуванням її складності та обсягу, а не лише визначення загальної вартості наданої правової допомоги. Згідно положень п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» в особі директора Горячкуна С.І. та ФОП [PERSON] , укладено Договір про надання юридичних послуг №16/09/2024 від 16.09.2024 року. Відповідно до Витягу від 06.01.2025 року з Реєстру №1 до Акту приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору №16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16.09.2024 року, сторони погодили надання наступних правових (юридичних послуг) між Товариством та адвокатом про стягнення заборгованості з [PERSON] , підготовка позовної заяви та клопотання про витребування доказів, складання адвокатського запиту, вартість наданих послуг 10 000 гривень. На підтвердження оплати юридичних послуг позивачем надано платіжну інструкцію № 8 від 07.01.2025 року, згідно з якою ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» перерахувало ФОП [PERSON] 140 000 гривень, призначенням платежу: надання юридичних послуг згідно Договору №16/09/2024 від 23.09.2024 року. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Вимоги до форми та змісту договору про надання правової допомоги, закріплено статтею 27 зазначеного Закону. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами з наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості кожної окремо наданої послуги, з урахуванням її складності та обсягу, а не лише визначення загальної вартості наданої правової допомоги. Згідно положень п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду не подавалося. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати - судовий збір у сумі 1114,79 грн. (2 422,40 грн. х 46,02%) та витрати на правничу допомогу 4602 грн. (10 000 грн. х 46,02%), пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial