Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент», в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 120962,45 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» з 01 лютого 2019 року по 17 листопада 2023 року на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду парасилової дільниці головного енергетика. Наказом №68/к від 17 листопада 2023 року позивача було звільнено з посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, у день звільнення з позивачем не проведено повного розрахунку. Враховуючи, що зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати не виконані, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість із заробітної плати в сумі 120962,45 грн. Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло шість місяців, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2024 року для розгляду указаної справи визначено суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою від 03 липня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. На виконання вимог ухвали, 29 листопада 2024 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 120962,45 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців з 18.11.2023 року по 18.05.2024 року в сумі 90766 грн. Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 20 січня 2025 року до суду від представника ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» - Проценка Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, однак просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 15 травня 202 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому наполягає на задоволенні позовних вимог повному обсязі. Ухвалою суду від 09 червня 2025 року було витребувано докази від ТОВ "Домобудівельна компанія "Фундамент". 16 грудня 2025 року від ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» надійшли витребувані докази. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] 01 лютого 2019 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду парасилової дільниці. Відповідно до наказу №68/к від 17 листопада 2023 року позивача звільнено з посади слюсаря-ремонтника 5 розряду парасилової дільниці за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач стверджує, що при звільненні його з роботи відповідачем не був проведений належний розрахунок з останнім. Згідно довідки, виданої ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» №15/01-2025/2 від 15 січня 2025 року, станом на 15 січня 2025 року заборгованість ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» перед [PERSON] по заробітній платі становить 120962,45 грн, з яких 18755,89 грн - компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до довідки ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» обороти рахунку 66 за період з 01 березня 2021 року по 15 січня 2025 року [PERSON] нараховано дохід у сумі 238848,11 грн, утримання - 42992,66 грн, виплачено - 112687,95 грн, заборгованість - 120962,45 грн. Звернувшись до суду з указаним позовом до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент», позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 120962,45 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90766 грн. Відповідач у відзиві не заперечував щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 120962,45 грн. Разом з тим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні покликаючись на те, що позивачем було невірно здійснено розрахунок. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику [PERSON] усіх сум, що йому належали при звільненні, що не заперечується відповідачем, з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» необхідно стягнути на користь позивача 120962,45 гривень заборгованості з виплати заробітної плати. Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.11.2023 року по 18.05.2024 року у сумі 90766 грн. Згідно розрахункових листків, виданих ТОВ «Домобудівельна копані «Фундамент» [PERSON] , заробітна плата позивача у листопаді 2021 року нарахована у розмірі 13349,90 грн, відпрацьовано - 17 робочих днів, у грудні 2021 року нараховано 13880 грн, відпрацьовано 22 робочих днів. Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 698,20 грн (13349,90 грн + 13880 грн = 27229,49 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 39 робочі дні (17 робочих днів у листопаді 2021 року + 22 робочих днів у грудні 2021 року). Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2023 по 18.05.2024 року становить 90766 грн (698,20 грн - середньоденний заробіток позивача на день звільнення х 130 дні - кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року). Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно з п.8 Порядку. Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.11.2023 по 18.05.2024 року складає 90766 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Як вбачається з розрахункових листків, виданих ТОВ «Домобудівельна копані «Фундамент» [PERSON] , нарахована заробітна плата позивача у листопаді 2021 року у розмірі 13349,90 грн, з яких утримано - 2603,23 грн, у грудні 2021 року нараховано 13880 грн, утримано - 2706,60 грн. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 120962,45 грн, з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.11.2023 року по 18.05.2024 року у сумі 90766 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,2 грн судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved