Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

02.10.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, у якому просить стягнути із нього на користь відповідачки аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) позивача, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дітьми повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач є батьком двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,. Шлюб між сторонами у справі розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2025 року. Позивач вказує, що на виконання своїх батьківських обов`язків, він бажає офіційно оформити порядок сплати аліментів на утримання своїх дітей у законний спосіб. Позивач зазначає, що працює офіційно на посаді економіста з фінансової роботи ТОВ «Епіцентр К», отримує стабільний щомісячний дохід. Також позивач зазначає, що на теперішній час, мінімальний гарантований рівень аліментів на двох дітей у випадку позивача складає не менше 2879,50 грн., проте він не заперечує проти стягнення із нього аліментів у розмірі 1/3 частини від його щомісячного заробітку, що в середньому значно перевищує зазначений мінімум. Ухвалою суду від 13.10.2025 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як убачається з матеріалів справи, направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідачки судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 07.12.2007 року, який розірваний рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2025 року у справі №755/10080/25 (а.с. 11-13). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 4-7). Позивач працює у ТОВ «Епіцентр К» на посаді економіста з фінансової роботи і його щомісячна заробітна плата од виплати становить 55000,00 грн. (а.с. 10). Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У цій справі суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачу не належить право вимоги про стягнення аліментів з самого себе і він не є належним позивачем у справі, оскільки за рішенням суду аліменти стягуються у часті від доходу або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Суд може робити висновки безпосередньо щодо предмету спору та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги лише за позовом належного позивача. Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19. У своїй постанові від 10.08.2020 року в справі №522/1611/17 Верховний Суд підтримав позицію апеляційної інстанції, яка у свою чергу погодившись із рішенням суду першої інстанції про відмову у позові в зв`язку з неналежністю позивача, змінила мотивувальну частину рішення суду першої інстанції вказавши на помилковість у такому випадку розгляду цим судом позовних вимог по суті та вирішення питання про законність оскаржуваного рішення. Згідно положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулась до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. У даному випадку, якщо домовленості між батьками дітей щодо стягнення аліментів не досягнуто відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, позивач не позбавлений можливості сплачувати аліменти відповідно до положень ч. 1 ст. 187 СК України згідно якої, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Така заява може бути ним відкликана. Як уже зазначалося, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 753/7179/19, провадження № 61-3595св24). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21, провадження № 61-20968сво21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). У даному випадку жодні права позивача не порушені, саме позивач є особою яка має надавати утримання своїм дітям, які проживають з матір`ю і саме остання має право звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, самостійно визначаючи спосіб стягнення та їх розмір. Позивач має право перераховувати кошти на утримання дітей за домовленістю з матір`ю дітей або скористатись положеннями ч. 1 ст. 187 СК України, однак позивач не є особою якій належить право в судовому порядку заявити вимогу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей самостійно визначивши спосіб стягнення аліментів та їх розмір, оскільки такі права належать отримувачу аліментів, а не їх платнику. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed