Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] , адвокат Библів Юлія Василівна, звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства щодо [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка у 2012 році познайомилась з [PERSON] та незважаючи на різницю у віці вони почали тісно спілкуватися, багато часу проводили разом і через невеликий проміжок часу закохалися один в одного, стали проживати разом як сім`я, вели спільне господарство, але шлюб не реєстрували. Такі відносини між ними тривали більше року. Починаючи з 2013 року стосунки між ними стали напруженими, стосунки зберегти не вдалося. Позивачка дізналась, що вагітна, але відповідачу не сказала, так як була ображена на нього. [INFO] позивачка народила дочку яку назвала [PERSON] , оскільки стосунки з відповідачем були напружені, вони не спілкувалися, тому при реєстрації народження доньки запис про батька був зроблений зі слів матері, відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України. Близько пів року тому позивачка та відповідач випадково знайшли один одного у\~ соціальній мережі. Позивачка дізналась, що відповідач одружений, має двох дітей хлопчиків, тому повідомила йому, що у нього є дочка. Відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його батьком, тому позивачка звернулась з позовом до суду. У строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подав, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було Позивачка в судове засіданні не з`явилась, а представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених у ньому та просила суд про його задоволення. Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не прибув, повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [INFO] позивачка [PERSON] народила дочку [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). Згідно копії актового запису про народження № 1440 від 12.07.2013 року запис про батька дитини [PERSON] зроблено згідно заяви матері № 107 від 12.07.2013. Батьком дитини записано [PERSON] (ас.68). Позивачка стверджує, що насправді батьком дитини є відповідач у справі [PERSON] та підтверджує його батьківство такими доказами як фотографії та заяви [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Відповідно до ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Позивачка та відповідач такої заяви не подали, обґрунтованих підстав не подання такої заяви позивачка та її представник суду не навели. В той же час, в позовній заяві містяться суперечливі твердження, з однієї сторони позивачка заявляє, що відповідач ставиться до Лілії-Олівії, як до дочки, а з іншого боку, він не хоче визнавати своє батьківство, шляхом подання спільної заяви. Отже, характер стосунків між сторонами не зрозумілий. За змістом ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 13, 81 ЦПК України). Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. На підтвердження того, що відповідач є дійсно батьком [PERSON] позивачка належних доказів не надала. Заява [PERSON] не може бути належним доказом, тому що не відомо хто ця особа, скільки він був знайомий зі сторонами, та й взагалі його підпис на заяві не посвідчений належним чином (а.с.14). Нотаріально посвідчена заява [PERSON] підтверджує тільки його підпис, а не зміст, та також не зрозуміло скільки сторони між собою знайомі, які в них стосунки, звідки йому відомі такі деталі життя сторін. Вказані особи в якості свідків в судовому засіданні не допитувались, про кримінальну відповідальність про дачу неправдивих показів не попереджались, а тому їх заяви не можуть бути доказами походження Маршалл Лілії-Олівії від [PERSON] . Щодо фотографій, то вони також не є належним доказом походження дитини від відповідача, оскільки не встановлено хто зображений на фотографіях та коли вони зроблені. Крім того, позивачкою не надано жодної фотографії їх з відповідачем до народження дитини. Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Згідно Постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін\~ ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 СК України). Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 125, 126, 128 СК України,

Outcome: dismissed