Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Представник позивача\~ [PERSON] -\~ адвокат Ліневич Л.В. звернулася до Богуславського\~ районного суду Київської області з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 16.01.2025 працівники патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області НП України склали протокол стосовно [PERSON] \~ про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 222587 від 16 січня 2025 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 17 березня 2025 року розглянувши в судовому засіданні протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 222587 від 16 січня 2025 року Березанський районний суд Миколаївської області у справі № 469/87/25 вирішив провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Березанський районний суд Миколаївської області встановив, протиправність у діях працівників патрульної поліції УПП в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та безпідставність складення на [PERSON] протоколу, що призвело до тривалого процесу поновлення порушених прав та завдало позивачу моральних страждань. Отже, суд встановив в судовому засіданні, зважаючи на факти, належні докази і обставини справи, що обвинувачення позивача як водія у порушенні Правил дорожнього руху та приписів КУпАП були незаконними. Окрім того, 20.02.2025 на поштову адресу [PERSON] надійшов лист про результати розгляду звернення та результати службового перевірки по факту порушень працівниками патрульної поліції. Відповідно до вказаного листа, за результатами проведеного службового розслідування до окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП, вжиті заходи дисциплінарного впливу відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України». Тобто, незаконність дій поліцейських встановлено проведеним службовим розслідуванням. Тобто, Департамент патрульної поліції підтвердив протиправність дій його співробітниками, а також порушення норм чинного законодавства під час складання матеріалів стосовно громадянина [PERSON] . Звертає увагу суду на факти у підтвердження незаконних дій патрульних поліцейських та явного прояву свавілля при виконанні службових обов`язків, встановлених та досліджених судом у справі № 469/87/25: «Час зупинки транспортного засобу позивача 13.40 год., з причин не виконання вимог дорожньої розмітки, час складення протоколу 17:01:31 год.\~\~\~\~\~\~ Прошу звернути увагу на те що з моменту зупинки транспортного засобу під моїм керуванням та протягом трьох годин мого незаконного затримання та тримання моїх документів поліцейські жодного разу не повідомили про ознаки наркотичного сп`яніння, а вбачили такі ознаки після трьох годин примушування мене до поїздки до «їх ТЦК та СП». Тобто, три години мій стан не викликав підозр на сп`яніння а лише на четвертій годині незаконного затримання у поліцейських виникли підозри на ознаки наркотичного сп`яніння...» Окрім незаконних дій, щодо утримання водія проти волі і схилення до якихось незрозумілих дій, патрульними поліцейськими вимоги вищевказаної інструкції взагалі не виконувались, про що також вказано в рішенні суду по справі № 469/87/25. Можливості отримати правничу допомогу патрульні поліцейські не надавали позивачу. Відмовились чекати приїзду адвоката. Відсутність складу адміністративного правопорушення встановлено судом як через очевидну невідповідність протоколу вимогам чинного законодавства, а також внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, які мають ознаки свавільності, що є підставою для відшкодування моральної шкоди державою. В свою чергу зазначили, що до повноважень патрульного поліцейського належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставин, які зафіксовані у протоколі. Виходячи з норм КУпАП та Інструкції саме на уповноважену особу підрозділу поліції під час розгляду матеріалів ДТП покладено обов`язок встановити всі обставини її скоєння, вжити заходів щодо об`єктивного визначення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, скласти відносно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Дії патрульного поліцейського зі складання протоколу про адміністративне правопорушення прямо породжують правові наслідки для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол відносно [PERSON] дійсно не є рішенням суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо породжує певні негативні обов`язки. Однак, сам по собі він є документом, що породжує певні процесуальні правові наслідки для особи. Зокрема, [PERSON] набув статусу особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення у справі про адміністративне правопорушення і перебував в цьому статусі від дати складання 16.01.2025 відповідного протоколу до моменту остаточного судового рішення про закриття відносно неї справи про адміністративне правопорушення 17.03.2025. Цей статус завдав йому моральної шкоди, оскільки особа тривалий час вимушена була захищатись від адміністративного звинувачення, перебуваючи в процесі судового розгляду протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності протягом 3-х місяців, наймаючи адвоката, витрачати на це грошові кошти, перебувати у невизначеному правовому статусі, доводити свою невинність та правоту, вимагати законного розгляду справи судом. Звичний устрій життя позивача було порушено. Постійна нервова напруга у зв`язку з перебуванням його справи в суді не надавала позивачу можливості проживати у звичному для себе темпі протягом усього судового розгляду. Окрім цього патрульні вилучили посвідчення водія у [PERSON] , в зв`язку з чим він не мав можливості виконувати свої обов`язки на робочому місці. Позивач тяжко переживав незаконне обвинувачення у вчиненні правопорушення, постійно перебував у нервовій напрузі, не міг належним чином виконувати роботу. Позивач працює в ТОВ «ЕКОНО ЛТД» з березня 2017 року на посаді водія міжнародних перевезень великогабаритним транспортом. Виконує міжнародні рейси. Раніше не притягувався до відповідальності за аналогічні та/або суміжні правопорушення (алкогольне/наркотичне сп`яніння). Право позивача на керування транспортними засобами було поновлено лише через 3 місяці. Отже, можна дійти висновку, що обмеження певних прав особи розпочинається саме з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Зауважили, що від цього у позивача взагалі був відсутній заробіток з яких випливали певні побутові труднощі пов`язані із матеріальним забезпеченням сім`ї, сварки вдома з приводу цього, постійна знервованість, відчуття безпорадності та роздратованість. У результаті незаконного складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення позивач втратив кошти заробітної плати за два з половиною місяці. Виписки з кабінету пенсійного фонду про заробітну плату за 2025 рік у формі ОК 5 та ОК 7 додаються до позовної заяви, які підтверджують відсутність заробітної плати у лютому і березні 2025 року, а у квітні в розмірі 50%. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, є достатньою підставою для встановлення факту заподіяння моральної шкоди такій особі. Вважає, що позивач довів наявність елементів складу цивільного правопорушення з якими законодавець пов`язує стягнення збитків. Вважає, що позивач надав достатньо належних і допустимих, доказів та фактів заподіяння моральної шкоди, зокрема вимушених змін у житті позивача, та наявності вини працівників Департаменту патрульної поліції, а також протиправності їх дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників Департаменту патрульної поліції і шкодою. Оскільки справу про адміністративне правопорушення закрито, позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка у подальшому закрито судом за відсутності події і складу адміністративного правопорушення (реабілітуюча підстава), свідчить про неправомірність дій посадових осіб підрозділу поліції, які ініціювали та здійснили вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Такими діями особі, щодо якої здійснювалося провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності завдана моральна шкода, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що провадження щодо особи здійснювалося незаконно. Громадянину [PERSON] завдана моральна шкода незаконними рішеннями та свавільними протиправними діями патрульних поліцейських, при здійсненні ними своїх повноважень, тому шкода відшкодовується незалежно від вини цих посадових осіб. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач доводить про протиправність дій працівників поліції, що полягали у психологічному знущанні, приниженні честі та гідності позивача. За наведених обставин, зазначає, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Протиправність дій інспектора установлена судовим рішенням у справі №469/87/25. Рішення суду у справі містить, що дії патрульного поліцейського були протиправними, відтак, наявні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди. Додатково зазначили, що докази понесених витрат на правничу допомогу буде подано до суду до закінчення судових дебатів. У заявку з вищевикладеним, просить суд: - стягнути на користь [PERSON] з Державного бюджету\~ України\~ шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 60 000 гривень на відшкодування моральної шкоди; - стягнути на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 гривень. - судові витрати у справі покласти на відповідача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 головуючим суддею визначено суддю Романенко К.С. Ухвалою судді Богуславського\~ районного суду Київської області від 20.10.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення виклику сторін. 28.10.2025 до суду від представника відповідача Державної казначейської служби України Жиліна О.Ф. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування позиції зазначив, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем. ДКС України, яку залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. ДКС України діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215. Таким чином, відповідач ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав (до того ж сам позивач не вказує на Відповідача2 як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Відповідач не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. 07.11.2025 від представника відповідача Департаменту патрульної поліції Палієнко Д.Т.\~ на адресу суду надійшов відзив по позовну заяву, з я кого вбачається наступне. В своїх обґрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві Позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино наслідковий зв`язок. У постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так-як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Звернули увагу суду, що постанова Березанського районного суду Миколаївської області № 469/87/25 від 17.03.2025, згідно якої закрито провадження в справі за протоколом про адміністративне правопорушення щодо Позивача за ознаками передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не є доказом протиправності дій поліцейських щодо складання адміністративного протоколу, оскільки предметом судового розгляду вказаної вище справи про адміністративне правопорушення було виключно з`ясування обставин наявності чи відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у діях Позивача, а не правомірність вказаних вище дій поліцейських. Акцентували увагу, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів від 22.01.2025 справа № 335/6977/22, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на Позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення. У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. Сам факт закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є доказом заподіяння йому моральної шкоди. Інших доказів порушення прав і законних інтересів Позивачем надано не було, а отже в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність Відповідачів заподіяли Позивачу моральної шкоди. Дана правова позиція викладена в висновках щодо застосування норм права Великої палати Верховного Суду у складі колегії суддів, в постанові від 22.01.2025 справа № 335/6977/22. Оскільки дії поліцейського не було визнано незаконними або протиправними жодним судовим рішенням, то слід стверджувати про відсутність причинного зв`язку між діями співробітників поліції та, начебто, завданням моральної шкоди позивачу. Окрім того, до справи позивач не надає ніяких додаткових матеріалів у вигляді чеків, переліку обстежень чи виписного листа, або будь-які інші документи на підтвердження, начебто, завдання позивачу моральної шкоди. У зв`язку з тим, що позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому моральної шкоди, вважають позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Крім цього у поданих документах не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг у сфері права із посиланням на первинні документи, розмір витрат, які клієнт сплатив своєму адвокату не підтверджується належними та допустимими доказами, а заявлений розмір витрат є не співмірними із предметом позову, позовна вимога щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката не підлягає задоволенню. Просили у задоволені позовних вимог гр. [PERSON] про стягнення компенсації моральної шкоди та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу- відмовити в повному обсязі. 14.11.2025до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Ліневич Л.В. надійшла відповідь на відзив у якій зазначене наступне. Щодо належного відповідача 2 Державна казначейська служба України з такими доводами Відповідача 2 неможливо погодитись оскільки відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Згідно п.35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі №466/2383/19 та від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16. Окрім того, відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. З урахуванням наведеного Позивач вважає, що Державна казначейська служба України як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь Позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України, а тому Державна казначейська служба України є належним відповідачем у справі № 372/5227/25. Позовні вимоги викладені у позовній заяві у справі № 372/5227/25 аргументовані і обґрунтовані, підтверджуються належними і допустимими доказами, наданими Позивачем. Так за результатами службового розслідування по факту порушень працівниками патрульної поліції про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, до окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП, вжиті заходи дисциплінарного впливу відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України». Тобто, незаконність дій поліцейських встановлено проведеним службовим розслідуванням (Лист міститься у матеріалах справи). Департамент патрульної поліції підтвердив протиправність дій його співробітниками, а також порушення норм чинного законодавства під час складання матеріалів стосовно громадянина [PERSON] . Позивач вважає, що Державна казначейська служба України як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона, а тому є належним відповідачем у справі № 372/5227/25. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь Позивача, в тому числі витрат на правничу допомогу, повинно відбуватись з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Просили суд долучити до матеріалів справи відповідь на відзив разом з доказами доданими до нього. 25.11.2025 до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Ліневич Л.В. надійшла відповідь на відзив у якій зазначили, що позивач довів наявність елементів складу цивільного правопорушення з якими законодавець пов`язує стягнення збитків, а також надав достатньо належних і допустимих, доказів та фактів заподіяння моральної шкоди, зокрема вимушених змін у житті позивача, та наявності вини працівників Департаменту патрульної поліції, а також протиправності їх дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників Департаменту патрульної поліції і шкодою. Просили суд долучити до матеріалів справи відповідь на відзив. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ч.1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, до Березанського районного суду Миколаївської області від Управління патрульної поліції в Миколаївській області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 222587 від 16.01.2025, згідно з яким 16.01.2025 об 13 годині 40 хвилин на 56км+900 м автодороги М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» [PERSON] керував транспортним засобом «MERCEDEC BENC ACTROS 1842 LS», державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом, з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме поведінка, що не відповідає обстановці, тремтінням пальців рук), від проходження медичного освідування встановленим законним порядком в закладі охорони здоров`я відмовився під час проведення безперервної відеофіксації на нагрудний відеореєстратор 473278, чим порушив п. 2.5 ПДР України. Постановою Березанського районного суду Миколаївської області від 17.03.2025 у справі №469/87/25 провадження №3/469/77/25 стосовно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а. с. 20-22). Водночас, позивач [PERSON] звернувся до управління патрульної поліції в Миколаївської області ДПП щодо порушення службової дисципліни працівниками УПП в Миколаївській області, та отримав відповідь про розгляд звернення за № 2758/41/16/01-2025 від 14.02.2025 за змістом якої УПП в Миколаївській області ДПП встановлено, що за подією, яку зазначив [PERSON] у своєму звернені, відділом моніторингу та аналітичного забезпечення проведено службове розслідування на підставі наказу УПП «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії» від 06.02 2025 № 56, під час якого було зібрано та опрацьовано\~ матеріали зазначеної події, досліджено відеозаписи з портативних відео реєстраторів та опитано окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП. За результатами проведення службового розслідування до окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП, вжиті заходи дисциплінарного впливу, відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (а.с. 15). Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій працівників поліції, йому завдана моральна шкода, що обумовило звернення з цим позовом до суду. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22. У цій же постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача (п.70). Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду (п. 71). У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин (п. 72). Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві (п. 73). Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій (п. 74)». Згідно з ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, недоказаються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, зі змісту постанови Березанського районного суду Миколаївської області від 17.03.2025 суду вбачається, що, закриваючи провадження у справі про притягнення позивача\~ [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП за відсутності у його діях складу правопорушення,\~ суд виходив, зокрема із доданого до матеріалів справи відеозапису події, який також був досліджений у ході розгляду цієї справи. Суд зазначив «Оскільки наявні у матеріалах справи докази не підтверджують дотримання поліцейськими порядку проведення огляду на стан сп`яніння, провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення» «Зважаючи на встановлені судом обставини щодо відсутності підстав для проведення огляду на стан сп`яніння, які є визначальними для ухвалення рішення про закриття провадження у справі, суд не бере до уваги заперечення [PERSON] щодо інших порушень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення». Як наслідок зазначених дій поліцейського, [PERSON] звернувся до УПП в Миколаївській області ДПП та відповідно до наказу УПП у Миколаївській області «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії» від 06.02.2025 №56 було призначено службове розслідування під час якого було зібрано та опрацьовано матеріали по зазначеній події, досліджено відеозаписи з портативних відеореєстраторів та опитано окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП. В подальшому за результатами проведення службового розслідування до окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП вжиті заходи дисциплінарного впливу відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України». Отже, з огляду на зазначене та на підставі службового розслідування, УПП в Миколаївській області ДПП\~ по зверненню [PERSON] встановлено, що зазначені дії окремих працівників УПП в Миколаївській області ДПП Національної поліції України 16.01.2025 при складанні матеріалів стосовно [PERSON] були очевидно протиправними. Зазначені обставини справи представником відповідача Департаменту патрульної поліції не були спростовані. Поряд з цим, не заслуговують на увагу твердження представника відповідача Департаменту патрульної поліції щодо недоведення позивачем наявності причинного зв`язку між заподіяною позивачу шкодою та неправомірними діями працівника патрульної поліції, з огляду на таке. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року у справі №197/1330/14-ц). Так, судом встановлено, що внаслідок протиправних дій працівника патрульної поліції, які у ході розгляду справи встановлені та не спростовані стороною відповідача, позивач був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав в судовому порядку, щоб доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що спричинило йому певні моральні страждання. Відтак, зазначене свідчить як про наявність самої моральної шкоди, так і про наявність причинного зв`язку між протиправними діями працівника патрульної поліції та завданою позивачу моральною шкодою. Водночас, під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди. З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій працівника патрульної поліції позивач зазнав моральних страждань, порушено його нормальний спосіб життя, оскільки він був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Психологічне напруження, розчарування, що виникли внаслідок порушення представником органу держави прав позивача, водночас отриманий стрес, підтверджує факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Щодо порушення права позивача на керування транспортними засобами, оскільки патрульні вилучили посвідчення водія та він не мав можливості виконувати свої обов`язки на робочому місці суд зазначає наступне. Так, відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері\~ забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджених наказом МВС України 07.11.2015 № 1395, розділ ХП\~ вилучення посвідчення водія і позбавлення права керувати транспортними засобами\~ зазначено п.3 До винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законною сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл (додаток 9) на право керування транспортним засобом строком до трьох місяців з дати вилучення посвідчення.\~ Подія мала місце 16 січня 2025 року (дата вилучення посвідчення), постанова винесена судом у справі 17.03.2025 та набрала законної сили. Таким чином, суд вважає вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. надмірними та без достатньо переконливих доказів заподіяння саме такого розміру моральної шкоди. Відтак, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, встановлених обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, які позивач зазнав у зв`язку з протиправними діями працівника патрульної поліції, суд визначає розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу у розмірі 5000,00 гривень, які необхідно стягнути з Державного бюджету України на користь позивача. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до статті 264 ЦПК України суд підчас ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», судові витрати у виді судового збору слід віднести за рахунок держави. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник позивача адвокат Ліневич Л.В. у позові зазначила, що докази понесених витрат на правничу допомогу буде подано суду до закінчення судових дебатів. Оскільки справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін представник позивача не позбавлена права подати докази витрат на професійну правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial