Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Адвокат Мельник Л.Я. в інтересах позивачки [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Стверджує, що позивачка є спадкоємцем за законом усього майна свого батька, яка звернувшись до нотаріуса за оформленням спадщини, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Зазначила, що за життя [PERSON] відповідно до рішення п`ятої сесії другого демократичного скликання Крисовицької сільської Ради народних депутатів від 21.12.1995 № 2 було передано у приватну власність дві земельні ділянки, а саме: для індивідуального житлового будівництва площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,57 га, проте за життя останній не завершив оформлення правовстановлюючих документів на вказані земельні ділянки. Зазначає, що після оформлення права власності на житловий будинок у порядку спадкування після смерті батька позивачка змогла оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, на підставі рішення Мостиської міської ради Львівської області від 25.09.2024 № 32. З метою завершення приватизації щодо другої земельної ділянки позивачка замовила та виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), проте завершити процедуру не вдалось через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право на завершення (продовження) приватизації земельної ділянки загальною площею 0,57 га, що знаходиться у с.Нагірне Яворівського району Львівської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського (підсобного) господарства. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 20.10.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Яворівського району Львівської області, про визнання права на завершення приватизації в порядку спадкування; залучено Мостиську державну нотаріальну контору Львівської області до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Мельник Л.Я. в підготовче судове засідання не з`явилися, однак представник позивачки подала через канцелярію суду заяву, в якій зазначила, що сторона позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати дану цивільну справу у їх відсутності. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності представника з вказівкою на те, що сторона відповідача визнає позов. Представник третьої особи виконуюча обов`язки завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Шаравара В.В. в підготовче судове засідання не з`явилася, проте надіслала заяву про здійснення розгляду даної цивільної справи у її відсутності. Крім того, така скерувала інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №83126711 від 04.11.2025р., з якої відомо, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа №430/06, місце заведення: Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №83126753 від 04.11.2025р., з якої слідує, що [PERSON] за свого життя заповіту не складав. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до рішення 5 сесії 2 демократичного скликання Крисовицької сільської Ради народних депутатів від 21 грудня 1995 року №2 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» [PERSON] було передано у приватну власність для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,57 га, а також зобов`язано землевпорядника сільської ради А.Сайкевича подати необхідні документи в районний відділ земельних ресурсів для замовлення в державних землевпорядних організаціях виготовлення технічної документації на видачу державного акту на право приватної власності. Проте закінчити оформлення права власності на земельні ділянки спадкодавець [PERSON] за життя не встиг. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини ввійшло, зокрема, право на завершення процедури приватизації зазначених вище земельних ділянок, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №430/2006, яка заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину спадкодавця [PERSON] прийняла його дочка [PERSON] (позивачка). Факт прийняття нею спадщини стверджується спільним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого строку не заявила про відмову від прийняття спадщини. Інші можливі спадкоємці першої черги спадкування, зокрема [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (син) на спадкове майно спадкодавця [PERSON] не претендують, що підтверджується належним чином оформленими письмовими заявами про відмову від спадщини. Згідно копій витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі, позивачці як спадкоємцеві в цілому майна [PERSON] , який помер [INFO] , було видано три свідоцтва про право на спадщину за законом. Зокрема, спадщина, на яку позивачці видано свідоцтво, складається із житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . На підставі зазначеного свідоцтва позивачка зареєструвала право власності на вказаний вище житловий будинок, що стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №14905566 від 14.06.2007р. Рішенням Мостиської міської ради Львівської області №32 від 25 вересня 2024 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарсьих будівель і споруд в [ADDRESS] , гр. [PERSON] » гр. [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га (кадастровий номер 4622483900:12:006:0025) в [ADDRESS] та передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га (кадастровий номер 4622483900:12:006:0025) в [ADDRESS] . У подальшому позивачка [PERSON] зареєструвала право власності на зазначену земельну ділянку, що стверджується витягом з державного реєстру речових прав від 11.10.2024р. №398861813. Таким чином, набувши право власності на житловий будинок у порядку спадкування до позивачки перейшло право власності на земельну ділянку, на якій безпосередньо розташований будинок. Так, за змістом ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. З метою завершення приватизації іншої земельної ділянки, а саме з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,57 га, позивачка замовила у ПП «Проектно-виробнича фірма «Земельно-ресурсний центр» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В результаті чого було сформовано кадастрові номери чотирьом земельним ділянкам: 4622483900:12:006, 4622483900:12:005; 4622483900:12:004, 4622483900:12:004. Проте, завершити приватизацію другої земельної ділянки позивачці не вдається можливим, у зв`язку з чим така звернулася до суду. Отже, наведені вище обставини свідчать, що всі дії, які вчинив за життя спадкодавець [PERSON] щодо реєстрації за собою права власності на земельну ділянку (рішення 5 сесії 2 демократичного скликання Крисовицької сільської Ради народних депутатів від 21 грудня 1995 року №2), є початком процедури приватизації, яку померлий [PERSON] не зміг завершити з незалежних від нього причин в зв`язку зі смертю. Єдиний спадкоємець померлого [PERSON] є позивачка [PERSON] , Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] серії [NUMBER] від 05.04.2004 року; копіями сторінок із спадкової справи за №430/2006, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83126711 від 04.11.2025р. (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №83126753 від 04.11.2025р. (заповіти/спадкові договори); копією технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості); копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 13 березня 1971р.; та іншими матеріалами справи. Оскільки позивачка [PERSON] є спадкоємцем за законом і прийняла спадщину, а тому вважається, що позивачка набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю, на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. До складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. У відповідності до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1, 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 ЗК України, відповідно до ч. 6 якої початком процедури безоплатної приватизації є звернення громадянина до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У постановах від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п. 3.5 - вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Також, Верховний Суд у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 570/4304/20 виснував, що у випадку, якщо за життя спадкодавець із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям належним та ефективним способом захисту їх прав є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Таким чином, оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації, спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та одержання правовстановлюючих документів на право власності на неї. Наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації, саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 29.08.2019р. у справі №554/1195/17. У відповідності до п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права. Згідно із ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права і обов`язки припиняється у момент смерті фізичної особи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачка, прийнявши спадщину після смерті батька, набула право на спадкування усіх його прав та обов`язків, що належали йому на момент смерті, включно з правом на завершення приватизації земельної ділянки, а відтак позовні вимоги слід визнати обґрунтованими. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на обґрунтованість позовних вимог, а також враховуючи ту обставину, що відповідач позов визнав, і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших (не учасників справи) осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України.

Outcome: approved