Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач, [PERSON] ) про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що сторони з 30 січня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року розірвано. У період шлюбу сторонами набуто наступне майно: автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] , ринкова вартість якого становить 8 700 доларів США, що еквівалентно 215 586 гривень; кошти на депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приват Банк» в сумі 5 000 Євро, що складає еквівалент 138 300 гривень, кошти в ПАТ «Фінанси та Кредит» в сумі 13 000 гривень, які були зняті відповідачем у період окремого проживання; позивач зазначає квартиру [ADDRESS] та відносить її до спільного сумісного майна, оскільки завдяки спільним трудовим та грошовим зусиллям значно збільшилася у своїй вартості, збільшилася її жила площа.Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, звернулася до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] ; - стягнути [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину спільних сумісних грошових коштів у розмірі 75 650 гривень; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року (суддя Даниленко В.В.) відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання на 30 січня 2017 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року витребувано від банківських установ довідку про наявність банківських рахунків, вкладів на ім`я [PERSON] , відомості щодо дати відкриття/закриття таких рахунків, розміру та руху грошових коштів на них. 19 червня 2017 року на виконання вимог ухвали суду від 24 травня 2017 року ПАТ «Банк «Київська Русь» направив виписки про рахунках, відкритих у Банку на ім`я [PERSON] . Крім того, ПАТ «Державний Ощадний Банк України» надав аналогічну інформацію. 04 вересня 2017 року на виконання вимог ухвали суду від 24 травня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав інформацію про відкриті рахунки на ім`я [PERSON] . 26 вересня 2017 року на виконання вимог ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України повідомлено, що згідно інформації бази даних Єдиного державного реєстру МВС вищевказаний транспортний засіб 18 листопада 2016 року було перереєстровано з [PERSON] на нового власника по договору № 5142/2016/196443 від 18 листопада 2016 року, укладеному в територіальному сервісному центрі МВС № 5142. З 18 листопада 2016 року по теперішній час власником вказаного транспортного засобу значиться [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року призначено по справі комплексну експертизу для визначення дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки Toyota Avensis, рік випуску 2003 станом на 22 серпня 2016 року. 26 липня 2018 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку, оскільки на даний час умови клопотання експерта від 07 червня 2018 року не виконані. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року поновлено провадження у справі. 10 липня 2019 року від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла інформація про депозити [PERSON] та виписки по рахунках. 05 липня 2019 року АТ «Банк «Фінанси та кредит» повідомив, що станом на 17 вересня 2015 року по договорам [PERSON] були залишки коштів на рахунку в сумі 149 617 гривень. По вищевказаним договорам [PERSON] було включено до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та він отримав гарантовану суму відшкодування 27 листопада 2015 року в розмірі 81 608,66 гривень та 29 січня 2016 року в розмірі 68 005,14 гривень в Альфа-Банку. Крім того, було надано виписки по рахунках [PERSON] . Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10 вересня 2020 року у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] справу передано судді Лужецькій О.Р. Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року справу прийнято до свого провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 23 вересня 2020 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та доповнення підстав позову, в якій позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати за [PERSON] право власності на частку спірної квартири; стягнути з [PERSON] вартість частини автомобіля марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] у розмірі 107 793 гривні; стягнути з [PERSON] частину спільних сумісних коштів, які знаходилися на рахунках у банківських установах у розмірі 166 004,49 гривень та визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] . Протокольною ухвалою суду від 08 липня 2025 року заяву задоволено частково, в частині збільшення позовних вимог. В іншій частині - повернуто позивачу. Ухвалою суду від 22 березня 2021 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу. 29 квітня 2025 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок експерта від 21 квітня 2025 року № 13303/21-42. Ухвалою суду від 08 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених у позові та просили суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник проти позовні вимоги не визнали просили відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, сторони з 30 січня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року розірвано. В судовому засіданні позивач та її представник зазначали про те, що у період шлюбу сторонами набуто наступне майно: автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] ; кошти на депозитному рахунку в банківських установах, які були зняті відповідачем у період окремого проживання Крім того, позивач зазначає квартиру [ADDRESS] та відносить її до спільного сумісного майна, оскільки завдяки спільним трудовим та грошовим зусиллям значно збільшилася у своїй вартості, збільшилася її жила площа. Щодо позовної вимоги позивача про визнання за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. Встановлено, що 22 серпня 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Інвентаризаційна вартість квартири становить 43 058,55 гривень. За домовленістю сторін квартира продана за 50 100 гривень (пункт 5 Договору). 20 вересня 1997 року між [PERSON] (батько відповідача), як дарувальником та [PERSON] , як обдарованим було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Інвентаризаційна вартість квартири становить 43 058,55 гривень. Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №75750143 від 14 грудня 2016 року убачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 14 грудня 2016 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 2021 року спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] . Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Курочкіна С.Г. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №13303/21-42 від 21.04.2025 зазначено про те, що вартість встановлених фактично виконаних робіт з перепланування та ремонту квартири [ADDRESS] проведених з 18.02.1998 по 01.08.1998 складала 18 899,33 долари США. Встановити, чи змінилась/збільшилась і на скільки у своїй вартості квартира внаслідок проведення після 30.01.1998 перепланування, ремонту в квартирі та її оснащення не вбачається за можливе. Так, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Звертаючись до суду позивач зазначала у період шлюбу позивач та відповідач здійснили перепланування квартири, капітальний ремонт, змінили вікна та вхідні двері, встановили міжкімнатні двері та нову сантехніку, придбали дорогі меблі, у зв`язку з чим вартість квартири істотно збільшилась. За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення вказаного положення статті 62 СК України дає підстави для висновку, що вирішальне значення при втручанні у особисту власність одного із подружжя має не факт збільшення вартості у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості. Таке втручання у право власності може бути обґрунтованим у разі наявності в сукупності двох факторів: істотності збільшення вартості майна; це збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого подружжя, який не є власником. Тягар доказування зазначених обставин покладений саме на позивача, оскільки він не є власником нерухомого майна. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився за час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальним правилом мають враховуватися здійснені значні перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний зі спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі № 333/3529/19 (провадження № 61-5193св23), зазначено, що «В контексті оцінки доводів [PERSON] щодо наявності правових підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачених частиною першою статті 62 СК України, колегія суддів зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц зауважувала, що істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, наданим на підтвердження здійснення відповідачкою поліпшень спірної квартири та з огляду на те, що зазначені позивачкою дії (заміна вікон, сантехніки, проведення ремонту, купівлі побутової техніки та речей домашнього вжитку) не вплинули на істотне збільшення квартири у своїй вартості, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на підставі положень статті 62 СК України. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Встановлено, що спірна квартира набута відповідачем до шлюбу, а тому була його особистою приватною власністю. З висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Курочкіна С.Г. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №13303/21-42 від 21.04.2025 вбачається, що встановити, чи змінилась/збільшилась і на скільки у своїй вартості квартира внаслідок проведення після 30.01.1998 перепланування, ремонту в квартирі та її оснащення не вбачається за можливе. Питання щодо визначення вартості майна до поліпшень експертом не визначалося, оскільки не заявлялося сторонами перед судом. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона була набула до шлюбу. При цьому, позивач не надала належних доказів того, що за час шлюбу відбулося істотне збільшення вартості спірної квартири у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи за рахунок внесення нею її власних коштів у значному розмірі чи власних трудових затрат та, що саме її внесок є, у розумінні статті 62 СК України, істотним для можливості визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач, заперечуючи проти позову, наполягав, що здійснював розрахунки за будівельні та оздоблювальні роботи в квартирі ще до укладення шлюбу за рахунок особистих грошових коштів, а позивач це не спростувала. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не доведено спеціальних умов, визначених статтею 62 СК України, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної власності подружжя. Посилання представника позивача на самостійне здійснення [PERSON] оплати комунальних послуг та всіх необхідних платежів як на підставу для задоволення позову суд вважає помилковою, оскільки позивача зареєстрована та проживає у спірній квартирі, користується комунальними послугами, а тому на неї покладається обов`язок з утримання даного майна. Разом з тим, суд вважає за потрібне роз`яснити, що [PERSON] не позбавлена права звернутись з вимогами про стягнення частини збільшення вартості поліпшень у спірній квартирі. Щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] слід зазначити наступне. Відповідно до Біржової угоди №АВ-053930 від 01 жовтня 2004 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] . Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] зареєстрований з [PERSON] 23 грудня 2004 року, тобто під час шлюбу сторін. Вартість спірного автомобіля визначена на підставі пропозиції на спеціалізованому веб-ресурсі у мережі Інтернет з урахуванням моделі, року його випуску, пробігу та становить 8 700 доларів США, що еквівалентно 367 053 гривні (за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення). 26 вересня 2017 року Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України повідомлено, що згідно інформації бази даних Єдиного державного реєстру МВС вищевказаний транспортний засіб 18 листопада 2016 року було перереєстровано з [PERSON] на нового власника по договору № 5142/2016/196443 від 18 листопада 2016 року, укладеному в територіальному сервісному центрі МВС № 5142. З 18 листопада 2016 року по теперішній час власником вказаного транспортного засобу значиться [PERSON] . Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Оскільки автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак це спільне майно подружжя. Відповідач не спростував дану обставину належними доказами. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Встановлено, що автомобіль марки Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] є спільним майном подружжя й підлягає поділу. Оскільки [PERSON] розпорядився автомобілем на власний розсуд без згоди [PERSON] , то остання має право на грошову компенсацію вартості спірного транспортного засобу. Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і відчужено без згоди одного з подружжя визначається з дійсної вартості транспортного засобу на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Враховуючи, що сторонами не надано висновків експертів щодо вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, суд при вирішенні вказаного спору погоджується з доводами позивача, що вартість транспортного засобу складає 8 700 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розгляду справи становить 367 053 гривні. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем в ході розгляду справи не спростовано вартість автомобіля, надану позивачем та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості транспортного засобу зі сторони відповідача надано не було. Отже, вартість 1/2 частки зазначеного майна складає 183 526 гривень 50 копійок. Таким чином, суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя вважає за потрібне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Toyota Avensis, рік випуску 2003, номер шасі [NUMBER] в сумі 183 526 гривень 50 копійок. Щодо поділу грошових коштів, які перебували на рахунках в банківських установах слід вказати наступне. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі відкривалися депозитні рахунки в ПАТ КБ «Приватбанк», ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що підтверджується інформацією наданою банківськими установами на виконання ухвали суду, зокрема банківськими виписками по рахунках. Частина таких рахунків, зокрема в ПАТ «КБ «Приватбанк» була закрита відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже поділу між подружжям не підлягає, оскільки такі кошти були використані сторонами під час спільного проживання. Проте частина з зазначених рахунків в ПАТ КБ «Приватбанк» була закрита після розірвання шлюбу між сторонами та без згоди позивача в сумі 5 700 Євро. Вказаними коштами відповідач розпорядився на власний розсуд без відома та згоди позивача як співвласника майна, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина спільних сумісних коштів в розмірі 2 850 Євро (5 700Євро / 2). Заявляючи вимоги про стягнення грошових коштів, представник позивача посилалася на те, що сторони припинили спільне проживання з травня 2015 року про що зазначено в заочному рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року про розірвання шлюбу, проте вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки за положеннями сімейного законодавства в рішенні про розірвання шлюбу судом не встановлюється факт окремого проживання. Рішення суду яким було встановлено такий факт позивачем не надано, а тому суд при вирішенні вимоги про стягнення грошових коштів, розміщених відповідачем на рахунках в банківських установах виходить з дати розірвання шлюбу. Щодо спільних грошових коштів, розміщених відповідачем на депозитному рахунку в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» слід вказати наступне. 05 липня 2019 року АТ «Банк «Фінанси та кредит» повідомив, що станом на 17 вересня 2015 року по договорам [PERSON] були залишки коштів на рахунку в сумі 149 617 гривень. По вищевказаним договорам [PERSON] було включено до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та він отримав гарантовану суму відшкодування 27 листопада 2015 року в розмірі 81 608,66 гривень та 29 січня 2016 року в розмірі 68 005,14 гривень в Альфа-Банку. Враховуючи вищенаведене та виходячи з того, що на момент розірвання шлюбу на рахунках в даній фінансовий установі були відсутні спільні грошові кошти, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial