Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивач 04 вересня 2025 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем у зв`язку зі звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 24 квітня 2023 року, посилаючись на те, що він з 10 серпня 2011 року він був прийнятий на роботу за трудовим договором на базу відпочинку «Авіатор» Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на посаду сторожа, згідно наказу №316/к від 10 серпня 2011 року з внесенням запису до трудової книжки. В період з серпня 2011 року по червень 2017 року продовжував працювати, однак заробітну плату не отримував. З 19.01.2018 року йому було призначено пенсію за віком. В 2023 році було з`ясовано, що розмір його пенсії не підлягає перерахунку та підвищенню, оскільки він вважається працюючою особою. Подані позивачем заяви про звільнення від 24.04.2023 року, 12.06.2023 року та 21.03.2023 року, направлені поштою, залишилися без відповіді. Підприємство зачинене, відповідач відсутній за юридичною адресою; відомості про зміну юридичної адреси та правонаступників відсутні. Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Представник відповідача повторно у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву суду не надано. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. З матеріалів справи встановлено, що, згідно запису у трудовій книжці (останній запис) №29 від 10.08.2011 року позивача було прийнято на роботу по строковому трудовому договору на базу відпочинку «Авіатор» Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» сторожем (а.с.12 зворотній бік). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 20 серпня 2025 року [PERSON] є працюючою особою у зв`язку з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з 10 серпня 2011 року - у Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Миколаїв» (а.с.13-14). 24 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його із займаної посади за власним бажанням (а.с.21). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, трудовий договір - це юридично оформлені відносини між працівником і роботодавцем. Змістом трудових відносин є взаємні права та обов`язки сторін, а предметом таких відносин є робота, яку працівник зобов`язується виконувати за плату. При цьому, невиконання протягом тривалого часу працівником з тих або інших причин своїх трудових обов`язків свідчить про відсутність реальних трудових відносин між роботодавцем та працівником. Належні трудові відносини існують одразу у двох площинах - фактичній та юридичній. Відсутність роботи, яка фактично виконується працівником на умовах, передбачених трудовим договором, при юридично оформлених трудових відносинах не відповідає нормам чинного законодавства та є підставою для розірвання трудового договору на вимогу працівника. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, за яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, тобто роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням у разі подання працівником відповідної заяви за два тижні до такого звільнення. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Отже, чинне трудове законодавство передбачає можливість звільнення працівника за його ініціативою. Позивач, який бажає звільнитися з Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв», але не може цього зробити через фактичну відсутність відповідача за його місцезнаходженням та відсутність будь-яких засобів зв`язку з керівництвом Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв», позбавлений можливості розірвати трудові відносини з відповідачем у спосіб, передбачений КЗпП України. Враховуючи викладене, права Позивача підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачем припиненими за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 ст. 5 ЦПК України), про що зазначено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону, буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими. Отже, наявні усі підстави для задоволення даного позову та визнання трудових відносин між позивачем та відповідачами припиненими з 08 травня 2023 року на підставі ст.38 КЗпП України. Дату припинення трудових відносин з 08 травня 2023 року суд визначає з урахуванням вимог першого речення ч.1 ст.38 КЗпП щодо попередження працівником роботодавця про звільнення за два тижні та виходячи з того, що у поданій позивачем до відповідача заяві про звільнення за власним бажанням від 24 квітня 2023 року (а.с.21) відсутні посилання на неможливість продовжувати роботу з поважних причин та бажана дата звільнення. Згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позову немайнового характеру у розмірі 1211,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved