Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

05 травня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до КП "ГІОЦ" про визнання дій роботодавця незаконними, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона є працівницею КП «ГІОЦ», де обіймає посаду начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків. У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України, вона, як особа з інвалідністю, звернулася до роботодавця з вимогою надати їй можливість виконання посадових обов`язків у дистанційному режимі, як форми розумного пристосування, гарантованого законодавством. Починаючи з травня 2022 року, роботодавець перевів позивачку у простій, при цьому не надаючи робочих завдань, і, відповідно, не виплачуючи повну зарплату. Наведені факти дають підставу констатувати те, що посадовими особами КП ГІОЦ створювались штучні підстави для «простою». У 2022 році (квітень - серпень) позивачці було обмежено доступ до службової інформації, виключено з комунікації департаменту, не надавались документи для аналізу чи підпису, що прямо перешкоджало виконанню посадових обов`язків. Тобто відбулась ізоляція позивачки від професійних обов`язків. З метою захисту своїх порушених прав, позивач просить суд визнати дії КП «ГІОЦ» незаконними, а саме: відмову у запровадженні дистанційної форми праці з моменту запровадження воєнного стану як форми розумного пристосування; систематичне ухилення від створення адаптивних умов праці особі з інвалідністю; безпідставне виведення у простій; обмеження доступу до службової інформації та службових повноважень; створення дискримінаційних умов праці за ознакою інвалідності, стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі, виходячи з середньомісячного доходу у розмірі 39 367,19 грн за 39 місяців (період з березня 2022 року по травень 2025 року), на загальну суму 1 535 320,49 грн, компенсацію моральної шкоди у розмірі 460 596,13 грн, з урахуванням тривалості, тяжкості наслідків, дискримінаційного характеру дій роботодавця, що погіршили стан здоров`я, спричинили загострення хронічних хвороб та стали опосередкованою причиною смерті члена сім`ї - батька позивачки, додаткову матеріальну шкоду за неможливість обслуговування кредитних зобов`язань у сумі 181 193,72 грн; на витратні матеріали та організацію поховання батька та нестачі доходу для здійснення його кремації у розмірі 158 444,4 грн; витрат на мінімальну підтримуючу терапію у сумі 68 000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2025 року цивільну справу № 753/9267/25 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу передано судді 12 травня 2025 року. Згідно із інформацією від 13 травня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що територіально відноситься до Дарницького району м. Києва. Ухвалою суду від 19 травня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 12 червня 2025 року о 10:00 год. 26 травня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: щомісячних наказів/розпоряджень про запровадження (встановлення) дистанційного (та/або віддаленого) режиму роботи для будь-яких працівників КП «ГІОЦ» у період з березня 2022 року по травень 2025 року включно; зведену інформацію (без ПІБ) про кількість працівників, переведених на дистанційну ( віддалену) роботу або які використовували можливість щодо дистанційної роботи, із зазначенням: посади; структурного підрозділу; тривалості такого режиму; підстав наказу; копії наказів про переведення працівників у стан «простою» у зазначений період, зокрема з 2022 року по 2025 рік; копію діючих внутрішніх наказів, положень, інструкцій або регламентів КП «ГІОЦ», що регламентують порядок: організації дистанційної роботи, переведення у простій, взаємодії працівників в електронній формі; інформацію щодо наявності технічної інфраструктури у КП «ГІОЦ», а саме: VPN-доступу для працівників; корпоративних email-серверів; електронного документообігу; інших засобів організації дистанційної роботи у період з березня 2022 по травень 2025 року. 03 червня 2025 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, а також були долучені відповіді державних органів, зокрема, які були надані на скаргу [PERSON] до Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК). 06 червня 2025 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про витребування доказів, у яких зазначено, що клопотання про витребування доказів подане позивачкою із пропуском встановленого законодавством строку, окрім того, не зазначено поважності причин через які позивачкою було пропущено такий строк, та не вказано які заходи вчинялися позивачкою для самостійного отримання нею вказаних у клопотанні доказів. 06 червня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено наступне. Між відповідачем і позивачкою укладено трудовий договір, умови якого передбачають виконання позивачкою трудових обов`язків на займаній посаді начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків департаменту планування та аналізу розрахунків з 20 серпня 2021 року. Відповідно до положень статті 60-2 КЗпП України, дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. У разі запровадження дистанційної роботи працівник самостійно визначає робоче місце та несе відповідальність за забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на ньому. При дистанційній роботі працівник розподіляє робочий час на власний розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не визначено трудовим договором. Працівник може вимагати від роботодавця тимчасове, строком до двох місяців, переведення на дистанційну роботу, якщо на робочому місці стосовно нього були вчинені дії, що містять ознаки дискримінації. При цьому роботодавець може відмовити працівнику в такому переведенні, якщо виконання дистанційної роботи не можливе, зважаючи на трудову функцію працівника, а також якщо працівник не навів фактів, які підтверджують, що дискримінація, сексуальне домагання чи інші форми насильства мали місце. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. Верховною Радою України прийнято Закон України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-IX), який встановив відповідні обмеження і нові правила регулювання трудових відносин в цей особливий період. Закон № 2136-IX не змінює змісту статті 60-2 КЗпП України, водночас регулювання трудових відносин під час дистанційної роботи у період дії воєнного стану здійснюється з урахуванням норм, передбачених цим Законом, що мають пріоритет перед іншими нормами законодавства. Серед основних особливостей регулювання трудових відносин під час виконання роботи дистанційно є: - під час дії воєнного стану запровадження дистанційної роботи може здійснюватися з ініціативи роботодавця без попередження про це за два місяці, як це передбачено статтею 32 КЗпП України (норми якої застосовувались у мирний час). Повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов (ч. 2 ст. 3 Закону № 2136-IX); - у період дії воєнного стану сторони за згодою визначають форму трудового договору. Із наведених вище положень законодавства вбачається, що дистанційна робота стосується правовідносин між роботодавцем та працівником і запроваджується договором про дистанційну роботу, а за певних обставин (в період дії воєнного стану) дистанційна робота може запроваджуватися відповідним наказом роботодавця без укладання такого договору. Тобто, дистанційна форма роботи може бути запроваджена роботодавцем в односторонньому порядку, без погодження працівника, на підставі відповідного наказу, що прямо передбачено положеннями Закону № 2136-IX. При цьому, реалізація позивачкою права на дистанційну форму праці можлива виключно на загальних підставах, встановлених приписами статті 60-2 КЗпП України. Відповідно до вказаної норми закону, вимоги позивачки про дистанційну роботу на період воєнного стану не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки стаття КЗпП України передбачає можливість переведення лише на строк до двох місяців і лише у випадку наявності ознак дискримінації на робочому місці. Крім того, КП ГІОЦ в незалежності від підстави вимоги може відмовити позивачці в переведенні на дистанційну роботу якщо визнає, що виконання позивачкою своєї трудової функції в режимі дистанційної роботи є неможливим. Отже, позивачка не має права на дистанційну роботу, як необхідну (обов`язкову) форму трудового пристосування особи з інвалідністю, оскільки право позивачки на дистанційну роботу не є безумовним. Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Згідно з частинами першою та другою статті 21 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/ СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. Всупереч вище викладеному, позивач не надала жодних фактичних даних, що підтверджують факт дискримінації. Також, згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 18.04.2013 № 800941 наданою позивачкою до КП ГІОЦ, позивачці, як особі з набутою інвалідністю, встановлено трудові обмеження, дослівно: «Може працювати за фахом зі скороченим обсягом робіт». Крім вказаної довідки МСЕК, позивачка не надавала КП ГІОЦ будь-якого іншого офіційного документу. Таким чином, окрім скороченого обсягу робіт, для позивачки по стану здоров`я не встановлено інших обмежень для праці. Індивідуальної програми реабілітації, іншого офіційного медичного висновку з приписами про необхідність запровадження для позивачки, як особи з інвалідністю, дистанційної роботи, як необхідної (обов`язкової) форми трудового пристосування, позивачкою до КП ГІОЦ не було надано, прохання встановити неповний робочий день або неповний робочий тиждень не надходило. При цьому, доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про її фізичний/медичний стан, що начебто не дозволяє в період воєнного стану перебувати в замкненому просторі, переповненому робочому середовищі (тісних робочих приміщеннях) ґрунтуються лише на створеному самою позивачкою «Обґрунтуванні неможливості перебування в замкненому просторі без достатньої вентиляції та у переповненому робочому середовищі», що у відповідності до чинного законодавства не є документом, що підтверджує такий стан позивача. А отже, вказане обґрунтування не є допустимим доказом у справі на підтвердження зазначених обставин і не може прийматися до уваги судом. Наведені обставини вказують, що позивач, як особа з інвалідністю, згідно з чинним законодавством не потребує дистанційної форми праці, як форми пристосування. Право позивача як особи з інвалідністю на таку форму праці позивачкою не підтверджене. Позивачка повинна працювати на робочому місці в кабінеті № 113 будівлі «офісу» КП ГІОЦ за адресою: м. Київ, вул. Космічна, 12-А. Робоче місце позивачки та і взагалі будівля КП ГІОЦ обладнані відповідно до встановлених чинним законодавством вимог та правил, та забезпечують позивачці, як особі з інвалідністю, так і іншим особам з інвалідністю, що працюють в КП ГІОЦ безпечні, нешкідливі умови праці, що підтверджується, зокрема, листом КП ГІОЦ від 12.09.2022 № 303-2652 на ім`я уповноваженої Київської міської ради з прав осіб з інвалідністю, наданим до суду самою ж позивачкою разом із позовною заявою. Позивачкою не надано до суду доказів того, що робоче місце позивачки в КП ГІОЦ, будівля КП ГІОЦ не відповідають вимогам її трудового пристосування, як особи з інвалідністю. Позивачка не зверталася до КП ГІОЦ про додаткове пристосування будівлі, робочого місця для її потреб, як особи з інвалідністю. З наданих позивачкою до суду разом із позовною заявою листів - відповідей державних органів по факту звернення позивачки щодо начебто допущених КП ГІОЦ порушень трудових прав позивачки, зокрема, права на дистанційну роботу як розумну форму трудового пристосування, не підтверджується фактів допущених КП ГІОЦ порушень трудових прав позивачки. При цьому, Мінекономіки у листі від 10.02.2023 № 4706-05/5567-09 вказало позивачці, що: «особи з інвалідністю, в Індивідуальній програмі реабілітації (ІПР) яких відсутні показані ним умови праці щодо запровадження дистанційної, надомної праці, мають користуватися правом на виконання роботи за цими формами організації праці на загальних засадах». Викладене вище вказує, що доводи позивачки, викладені в позовній заяві, про начебто не створення КП ГІОЦ адаптивних умов праці для позивачки, як особи з інвалідністю, незаконної відмови у дистанційній роботі, як формі розумного пристосування, дискримінації за ознакою інвалідності, є необґрунтованими та безпідставними, проявом процесуальних зловживань з її боку, спрямованих на отримання позивачкою додаткових переваг у порівнянні з іншими працівниками КП ГІОЦ та за рахунок таких працівників. А отже, позовні вимоги позивачки, що ґрунтуються на таких доводах, не можуть підлягати задоволенню. В позовній заяві позивачка безпідставно зазначає про дискримінацію на робочому місці, що має прояв у: - трудовій ізоляції позивачки (обмеження доступу до службової інформації, виключення з комунікацій з департаментом) у період квітень - серпень 2022 року; - незаконному виведенні у простій; - недоплатах по заробітній платі, починаючи з травня 2022 року; - утисках, приниженні з березня 2022 року. Зазначене твердження позивачки спростовується: наказами КП ГІОЦ від 31.03.2022 № 32, від 29.04.2022 № 40 та від 30.06.2022 № 58 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» (копії додаються), КП ГІОЦ оголошено простій в роботі не з вини працівників у періоди квітень, травень, липень 2022 року, зокрема і з позивачкою, що було зумовлено військовою агресією Російської Федерації проти України. Зміст зазначених наказів доведено позивачці, та як вбачається з позовної заяви, позивачка визнає фактичне перебування у простої у вказаних періодах. Під час дії відповідних наказів позивачка не висловлювала заперечень щодо її виведення у простій та не зверталася до КП ГІОЦ з цього питання, що підтверджується змістом листів, надісланих нею засобами електронного зв`язку та доданих до позовної заяви. При цьому, зазначені накази не містять фактичних даних, що свідчили б про дискримінацію позивачки за будь-якою ознакою. Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Позивачці, нарівні з іншими працівниками, виведеними у простій, у зазначеному періоді, нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі не нижче від 2/3 встановленого окладу (ст. 113 КЗпП України), що підтверджується вказаними наказами, довідкою КП ГІОЦ від 24.03.2024 «Про доходи», наданою позивачкою до суду разом із позовною заявою, та відповідними платіжними інструкціями про виплату позивачці заробітної плати за період березень-липень 2022 року (копії додаються). Позивачкою не надано до суду доказів, що виведені у простій разом з позивачкою працівники мали переваги перед позивачкою у виплаті заробітної плати. Викладеним вище спростовується, що підстави простою були штучно створеними КП ГІОЦ та мали на меті дискримінацію позивачки. Відтак, протилежні доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про незаконність виведення позивачки у простій, порушення внаслідок цього її трудових прав, зокрема на оплату праці, є необґрунтованими та безпідставними. КП ГІОЦ не має заборгованості перед позивачкою по заробітній платі за вказані періоди, а тому позовні вимоги про стягнення з КП ГІОЦ на користь позивачки неіснуючої заборгованості по заробітній платі за ці періоди не можуть підлягати задоволенню. З наведеного також вбачається, що позивачка не знаходилася в періоди простою (квітень, травень, липень 2022 року) на робочому місці в КП ГІОЦ, а отже не могла потерпати від прямої дискримінації у вигляді утисків, принижень тощо, як про це позивачка стверджує у позовній заяві. Згідно з наказом КП ГІОЦ від 30.05.2022 № 45 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», позивачка, у червні 2022 року, як і інші працівники КП ГІОЦ працювала на умовах віддаленого доступу (дистанційної роботи). Позивачці за червень 2022 року, з урахуванням відпустки з 25.05.2022 по 10.06.2022, було виплачено заробітну плату відповідно до посадового окладу згідно зі штатним розписом. Наведеним вище спростовуються доводи позивачки про наявність у КП ГІОЦ перед позивачкою заборгованості по заробітній платі за червень 2022 року. А отже, період (червень 2022 року) також безпідставно включено позивачкою до позовних вимог і такі вимоги не можуть підлягати задоволенню. Разом із цим, в період червень 2022, як і до цього, позивачка не зверталася до КП ГІОЦ по факту дискримінації, що підтверджується відсутністю таких доказів. У листі від 07.07.2022, позивачка стверджувала, що з березня 2022 року піддається дискримінаційним діям, утискам, публічним приниженням з боку начальника департаменту в присутності підлеглих. До дискримінаційних дій позивачкою віднесено її переведення у простій у березні, квітні, травні, липні 2022 року, що як підтверджено вище, було обумовлено організацією роботи КП ГІОЦ в період воєнного стану та стосувалося більшості працівників КП ГІОЦ. КП ГІОЦ у листі від 19.07.2022 № 303-1940 просило позивачку повідомити конкретні факти порушення начальником департаменту планування та аналізу розрахунків трудової дисципліни із зазначенням змісту проступку, дати його вчинення, відповідних наявних доказів вчинення такого проступку. Однак, позивачка не повідомила КП ГІОЦ конкретних фактів вчинених щодо неї порушень, не надала доказів на підтвердження вчинення таких порушень, що убачається і з листів позивачки від 20.07.2022 та від 03.08.2022, які крім голослівних звинувачень не містять підтверджених фактів дискримінації позивачки. КП ГІОЦ було ініційовано службову перевірку по факту зазначеного звернення позивачки. Відібрані пояснення у начальника департаменту планування та аналізу розрахунків, у працівників відділу цього департаменту на предмет вчинення щодо позивачки дискримінаційних дій, у тому числі утиску, пособництва у дискримінації, упередженого ставлення, створення штучних умов для неможливості працювати, знущання, дій, спрямованих на її фізичне та психологічне знищення. За результатами такої перевірки не було підтверджено фактів трудових правопорушень, дискримінації допущених щодо позивачки з боку вказаних працівників. Викладені вище обставини підтверджуються службовою запискою начальника юридичного департаменту О. Старовойт від 15.08.2022 з додаткам. При цьому, жодним з державних органів/посадових осіб не підтверджено фактів дискримінації позивачки, що прямо вбачається з тих же доданих позивачкою до позовної заяви листів Уповноваженої Київської міської ради з прав осіб з інвалідністю від 21.09.2022 № 08/248-141; Департаменту соціальної політики ВО КМР (КМДА) від 02.12.2022 № 05-Ч-9043-014/1; Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій ВО КМР (КМДА) від 15.12.2022 № 075-2204; Мінекономіки від 10.02.2023 № 4706-05/5567-09. Зважаючи на відновлення та активізацію робіт в рамках реалізації заходів Київської міської цільової програми «Електронна столиця», наказом КП ГІОЦ від 26.07.2022 № 66 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», враховуючи умови виконання посадових обов`язків, з 01.08.2022 запроваджено для працівників, визначених у додатку 3 до цього наказу, у тому числі для позивачки, режим роботи відповідно до укладених трудових договорів з дотриманням такими працівниками необхідних заходів безпеки. Зміст вказаного наказу доведено до позивачки 28.07.2022, шляхом направлення його на робочу (корпоративну) електронну пошту позивачки, що підтверджується відповідними прінт-скрінами з корпоративної електронної пошти. 01.08.2022 позивачка на роботу в КП ГІОЦ не вийшла, не приступила до виконання трудових обов`язків за трудовою угодою. У своєму листі від 01.08.2022, направленому на електронну пошту КП ГІОЦ, позивачка звернулася до КП ГІОЦ про дистанційну роботу без пояснення підстав такої вимоги, про поважні причини неявки на робоче місце в КП ГІОЦ не повідомила. При цьому КП ГІОЦ зазначає, що фактів дискримінації працівника на робочому місці у КП ГІОЦ не було, а тому відсутні підстави запровадження дистанційної роботи позивачки згідно зі статтею 60-2 КЗпП України. Отже, з 01.08.2022 року і по поточну дату фактично має місце прогул позивачки. Листом від 02.08.2022 № 303-2108 КП ГІОЦ повідомило про неможливість запровадження позивачці дистанційної роботи зважаючи на виконувану в КП ГІОЦ трудову функцію позивачки. Оскільки в серпні 2022 року вже існувала нагальна робоча потреба у фізичній присутності позивачки, як керівника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків департаменту планування та аналізу розрахунків, на робочому місці в КП ГІОЦ для забезпечення ефективного виконання роботи та контролю за роботою працівників вказаного відділу, які з 01.08.2022 у повному складі виконували роботу на робочих місцях в КП ГІОЦ; у безпосередньому виконанні позивачкою, як начальницею вказаного відділу, завдань вищого керівництва КП ГІОЦ, адміністративній/інформаційній взаємодії на належному рівні з проблемних питань, пов`язаних з фінансами КП ГІОЦ, що неможливо ефективно забезпечити при дистанційній роботі позивачки. Позивачка працює у департаменті, що за своєю функцією охоплює всю фінансову діяльність КП ГІОЦ, що виражена відносинами з контрагентами КП ГІОЦ з приводу виконання договорів про надання послуг тощо. Відповідно, від роботи цього департаменту залежить фінансові планування та результати КП ГІОЦ. Тобто, функціонально, департамент, у якому працює позивачка, є базовим в діяльності КП ГІОЦ, а тому трудова функція Позивачки, як керівника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків зазначеного департаменту є надзвичайно важливою в роботі КП ГІОЦ. Позивачка була ознайомлена з вказаним листом, що витікає з наданого самою ж позивачкою до суду листа від 03.08.2022, направленого у відповідь КП ГІОЦ на лист від 02.08.2022 № 303-2108, в якому йшлося, як вказувалося вище, про відмову позивачці у дистанційній роботі у зв`язку з трудовою функцією позивачки. Незважаючи на те, що позивачці не було узгоджено дистанційну роботу, позивачка на роботу так і не вийшла до цього часу (2025 рік), не приступила до виконання посадових обов`язків, що підтверджується відповідними табелями обліку використання робочого часу та актами про відсутність на роботі в період з 01.08.2022 до цього часу (копії додаються). Враховуючи, що позивачці не було узгоджено дистанційну роботу, починаючи з серпня місяця 2022 року, позивачка з 01.08.2022 знаходиться не у простої, як про це позивачка стверджує у позовній заяві, а у прогулі, тобто - позивачка з 01.08.2022 сама ж грубо порушує трудове законодавство. За цих обставин, КП ГІОЦ не може нести перед позивачкою відповідальності за наслідки такого прогулу та не зобов`язане виплачувати позивачці заробітну плату за період прогулу. Вищенаведені обставини також вказують що з 01.08.2022 позивачка не могла потерпати від прямої дискримінації в КП ГІОЦ, оскільки не знаходилася на робочому місці. Законні вимоги КП ГІОЦ про вихід позивачки з 01.08.2022 на робоче місце в КП ГІОЦ відповідно до умов трудового договору, укладеного між позивачкою та відповідачем, не можуть вважатися дискримінацією позивачки. Щодо вимог позивачки про стягнення компенсації моральної шкоди, матеріальної шкоди внаслідок неможливості обслуговування кредитних зобов`язань, вимушених витрат на організацію поховання батька, витрат на підтримуючу терапію, відповідач зазначає наступне. КП ГІОЦ не порушувало жодних прав позивачки, діяло в межах чинного законодавства, а отже між законними діями КП ГІОЦ і моральною/майновою шкодою не існує причинно-наслідкового зв`язку. КП ГІОЦ не створювало позивачці перешкод у доступі до робочого місця, що підтверджується відсутністю цих доказів. Поважних причин для невиходу на роботу у позивачки не було. А отже, позивачка мала всі можливості реалізувати своє право на працю в КП ГІОЦ. Щодо вимог позивачки про зобов`язання КП ГІОЦ внести зміни до внутрішніх регламентів статуту, які б передбачали реалізацію принципів цифрової доступності, інклюзії, а також створення умов для дистанційної праці осіб з інвалідністю, подати офіційні вибачення у письмовій формі за дискримінаційні дії та порушення Конвенції ООН, відповідач зазначає, що КП ГІОЦ не є належним відповідачем в частині таких вимог, оскільки питання щодо затвердження статуту підприємства, внесення до нього змін, вирішуються власником підприємства - територіальною громадою міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада. Окрім того, відповідач зазначає, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій КП ГІОЦ з відмови у запровадженні дистанційної форми праці з моменту запровадження воєнного стану, як форми розумного пристосування, то листом від 02.08.2022 № 303-2108 КП ГІОЦ відмовило позивачці у запровадженні дистанційної роботи, про що позивачка була обізнана 03.08.2022, що вбачається з листа позивачки від 03.08.2022, доданого до позовної заяви. Виходячи з таких обставин, оскільки позивачка дізналася про порушення права на дистанційну роботу 03.08.2022, перебіг строку позовної давності щодо вимог про визнання незаконними дій КП ГІОЦ із запровадження дистанційної форми праці розпочався з 04.08.2022 та сплив 05.11.2022. Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій КП ГІОЦ про безпідставне виведення позивачки у простій (квітень, травень, липень 2022 року). Рішення КП ГІОЦ про виведення позивачки у простій (квітень, травень, липень 2022 року) є законними та обґрунтованими, що підтверджується відповідними доказами та міркуваннями, наведеними у відзиві вище. Згідно з позовною заявою позивачка підтверджує факт свого перебування у простої у цих періодах. Тобто, позивачка була обізнана з наказами про виведення у простій з дня прийняття КП ГІОЦ вказаних наказів. Враховуючи викладене просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 09 червня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено наступне. Твердження відповідача про нібито «безпідставну неявку на роботу» позивача та «ненадання пояснень» не відповідають дійсності і є спробою перекласти відповідальність за невиконання роботодавцем своїх обов`язків. З моменту початку повномасштабного вторгнення РФ позивач, як особа з інвалідністю та особливими потребами, вимушено перебуває за кордоном, про що було повідомлено керівництво підприємства. Підприємство постійно розсилало анкети для заповнення працівникам відомостей про місце їх фактичного перебування. Про обставини її перебування на заході України, а згодом за межами України та неможливість фізичної присутності на робочому місці було достеменно відомо керівництву підприємства, що підтверджується численними електронними листами, зверненнями та запитами до адміністрації КП ГІОЦ. При цьому безпосередній керівник позивача був обізнаний про наявність в неї батька-інваліда ІІ групи, який не міг пересуватись самостійно та матір-інваліда ІІІ групи. Більше того, впродовж 2022-2025 років позивач неодноразово надсилала письмові пояснення, пропозиції щодо дистанційної адаптації робочого місця та прохання про забезпечення розумного пристосування, однак всі звернення залишалися або без відповіді, або отримували формальні відписки. Твердження відповідача про нібито «прогул» з 01.08.2022 року є юридично необґрунтованим та цинічним з огляду на обставини воєнного стану, вразливий стан позивача як особи з інвалідністю, а також відсутність належного реагування з боку роботодавця. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації у лютому 2022 року позивач була змушена покинути територію України задля збереження життя та здоров`я, зокрема, як особа, яка постраждала від техногенної катастрофи (Чорнобильська зона), та має додаткові уразливості. Позивач неодноразово інформувала керівництво КП ГІОЦ про обставини своєї вимушеної відсутності, зокрема надсилала звернення з проханням про переведення на дистанційну форму роботи, що було повністю ігноровано. Фізична відсутність на робочому місці була вимушеною, об`єктивно зумовленою надзвичайними обставинами та підтвердженою офіційними документами, а не є жодним чином свідомим ухиленням від виконання трудових обов`язків. Позивач продовжувала підтримувати контакт, надсилати пропозиції та проявляти ініціативу щодо адаптації до нових умов, що не може кваліфікуватися як «прогул». Відповідно до наданих матеріалів справи, КП ГІОЦ не видало жодного офіційного наказу про виведення позивача у простій у період з серпня 2022 року, а натомість штучно кваліфікувало її відсутність як прогул, ігноруючи надані пояснення, підтверджене перебування за кордоном у зв`язку з війною, її статус особи з інвалідністю та вразливість у воєнний час. Відповідач не дотримався законодавства, а спробував уникнути обов`язків щодо забезпечення адаптації умов праці. Дії відповідача з оформлення так званого "прогулу" є необґрунтованими, неправомірними та дискримінаційними, і потребують правової оцінки суду як порушення трудових прав особи з інвалідністю в умовах війни. Твердження відповідача про те, що трудова функція позивача не допускає дистанційного формату виконання, є суб`єктивною та штучною позицією, яка не ґрунтується ані на законі, ані на реальних обставинах діяльності. Характер роботи начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків має переважно аналітичний та управлінський характер, не передбачає обов`язкової фізичної присутності для виконання функціоналу. Позивачу було офіційно надано службовий ноутбук з інвентарним номером №8955, що прямо свідчить про наявність технічної можливості виконання завдань дистанційно. Проте замість запропонованих нею варіантів адаптації у відповідь була відмова без аналізу альтернатив, попри те, що в той самий час у багатьох інших департаментах КП ГІОЦ впроваджувалися гібридні або дистанційні формати. У воєнних умовах обґрунтування необхідності фізичної присутності працівника повинно мати реальне, а не формальне підґрунтя, особливо коли йдеться про працівника, який виконував частину обов`язків у електронному форматі до цього без проблем. Таким чином, посилання КП ГІОЦ на «нагальну потребу фізичної присутності» є надуманим та вибірковим трактуванням ситуації, покликаним обґрунтувати дискримінаційну відмову в адаптації умов праці, попри наявні технічні, організаційні та правові підстави для дистанційного формату. Позивач наголошує, що її звернення щодо запровадження дистанційної форми праці жодним чином не свідчать про намір уникати виконання трудових обов`язків або ухилятися від роботи, вона не наполягала на постійній дистанційній формі зайнятості, а просила тимчасове розумне пристосування у вигляді дистанційної роботи на період дії воєнного стану та об`єктивної неможливості безпечного повернення додому та на робоче місце. Твердження відповідача про те, що «накази не містять фактичних даних, що свідчили б про дискримінацію позивачки» є маніпулятивним і не враховує суті поняття прихованої або опосередкованої дискримінації, яка може виявлятись не лише у прямому тексті наказів, а у наслідках дій чи бездіяльності роботодавця, які ставлять особу в нерівне становище порівняно з іншими працівниками. Позивачка була єдиною особою з інвалідністю у підрозділі, яка з першого місяця повномасштабного вторгнення неодноразово звертала увагу керівництва на потребу в адаптації робочого процесу та просила про встановлення дистанційного формату роботи з урахуванням ризиків безпеки та стану здоров`я, однак ці звернення були проігноровані або залишені без відповіді. Водночас інші працівники підрозділу не були виведені в простій, а навпаки - продовжували виконувати свої обов`язки дистанційно або очно, що вже свідчить про вибірковий підхід. Посилання відповідача на відсутність доказів дискримінації є також безпідставним, оскільки дискримінація в трудових правовідносинах може бути опосередкованою, а тому підтверджується не лише прямими доказами, а і комплексом обставин: ігнорування звернень, відмова у дистанційній роботі, системна бездіяльність роботодавця у відповідь на звернення, вибіркове застосування простою. Щодо твердження про відсутність інших працівників у стані простою - наведена таблиця доказів та внутрішні листи свідчать, що інші працівники, які знаходились у аналогічних обставинах, не були виведені в простій, а отже ситуація позивачки має характер дискримінаційного винятку, що порушує принцип рівності. Таким чином, дії КП ГІОЦ, які призвели до простою без альтернатив, без пояснення причин вибіркового підходу та без надання розумного пристосування, мають ознаки дискримінації за ознакою інвалідності, статі та уразливого становища в період війни, і не можуть бути виправдані формальним дотриманням ст. 113 КЗпП України. Відсутність запропонованих КП ГІОЦ альтернатив (дистанційна робота, адаптація графіка) та твердження про «необхідність фізичної присутності» є завуальованим способом виключення жінки, яка не може перебувати у зоні небезпеки, з трудових відносин. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, позивач зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупиняється, зокрема: "якщо особа не могла пред`явити позов у встановлений строк з причин, пов`язаних із надзвичайною чи непереборною силою". Запровадження воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року є юридичним фактом непереборної сили, який вплинув на можливість реалізації особами своїх прав, зокрема звернення до суду. Позивач наголошує, що вона перебуває за кордоном у статусі тимчасового захисту, через що була позбавлена фізичного доступу до документів, а також фактично ізольована від можливості швидкого збору доказів та належного юридичного захисту, захищає себе сама без фахової допомоги юриста. Єдиною реальною можливістю для звернення до суду в умовах обмеженого доступу до документів, та фізичної ізоляції, стала система Електронного суду. Саме після того, як позивач дізналася про існування цієї системи та можливість подання процесуальних документів в електронній формі вона негайно здійснила подання позовної заяви до суду 03.05.2025 року. З урахуванням обставин дії воєнного стану, втрати доступу до оригіналів документів, правового статусу як особи з інвалідністю, а також обмежень фізичної мобільності, використання Електронного суду стало першою та єдиною реальною формою доступу до правосуддя. Цей факт підтверджує відсутність зволікання з боку позивача, а навпаки її добросовісну процесуальну поведінку і бажання захистити свої права в межах законної процедури одразу після усунення перешкод. Відтак, перебіг строку позовної давності у справі підлягає зупиненню з 24.02.2022 і до моменту стабілізації фактичної можливості реалізації права на звернення до суду, тобто до моменту отримання частини цифрових документів, які дозволили звернутись до суду - не раніше квітня 2025 року. У зв`язку з цим позивач просить суд не застосовувати строк позовної давності, а доводи відповідача вважати необґрунтованими. Оскільки дискримінація та недопуск до праці є триваючим порушенням, яке не було усунуто, строк позовної давності не може вважатись таким, що сплив. Також 09 червня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про залишення без розгляду заперечень відповідача на клопотання позивача про витребування доказів. Окрім того, 09 червня 2025 року позивачем до суду були подані додаткові пояснення у справі та клопотання про долучення доказів. 11 червня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. КП ГІОЦ не погоджується із доводами позивачки, викладеними у її запереченні на відзив, вважає ці доводи безпідставними та такими, що не спростовують доводів відзиву КП ГІОЦ на позовну заяву позивачки. КП ГІОЦ звертає увагу, що посадова інструкція та положення про відділ, направлені позивачці для ознайомлення, прийняття до виконання, засобами електронного зв`язку 26 серпня 2021 року, тобто задовго до її звернення з позовною заявою (2025 рік). А тому, доводи позивачки, що вказані документи з`явилися лише після подання її позову не відповідають дійсності та суперечать обставинам, наведеним самою ж позивачкою. При цьому, як вбачається зі змісту заперечення, позивачка усвідомлює характер своєї роботи в КП ГІОЦ, тобто власні посадові обов`язки, що витікає з наступного визнання, дослівно: «Характер моєї роботи як начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків має переважно аналітичний та управлінський характер. Основні обов`язки: збір, обробка, аналіз фінансових даних, контроль динаміки платежів, підготовка аналітичних звітів, координація дій підлеглих». Водночас, КП ГІОЦ звертає увагу, що твердження позивачки, що її посадові обов`язки «не передбачають обов`язкової фізичної присутності для виконання функціоналу» є суб`єктивним судженням позивачки, що не узгоджується: з переважним правом КП ГІОЦ, як роботодавця, не погоджуватися з такою позицією працівника; з укладеною між сторонами трудовою угодою; з нормами КЗпП України, зокрема ст. 60-2 цього Кодексу, що визначає право КП ГІОЦ не задовольняти вимоги позивачки на дистанційну роботу, якщо не підтверджено фактів дискримінації позивачки та виконувана позивачкою в КП ГІОЦ функція потребує її фізичної присутності на робочому місці в КП ГІОЦ, що має місце наразі. Крім того, наявність у позивачки службового ноутбука не є обставиною, що підтверджує право позивачки в одноосібному порядку визначати для себе форму організації праці (дистанційну роботу). КП ГІОЦ звертає увагу, що позивачка, з огляду на надані нею до суду індивідуальну програму реабілітації (ІПР), довідку МСЕК, усі інші медичні документи, як особа з інвалідністю не потребує форми розумного пристосування у вигляді дистанційної та/або надомної роботи. КП ГІОЦ також звертає увагу на те, що позивачка ніколи не зверталася до КП ГІОЦ про запровадження дистанційної роботи у зв`язку з доглядом за батьком - особою з інвалідністю другої групи, не надавало КП ГІОЦ підтверджуючих документів, що вона є офіційним піклувальником вказаної особи. У даній справі відсутні докази, якими б спростовувалися зазначені обставини. Крім того, КП ГІОЦ вважає, що зазначені обставини не мають значення для справи з огляду на предмет спору та визначені позивачкою підстави позову. Позивачка стверджує, що виведення її в простій було незаконним, факт незгоди з простоєм нібито підтверджується зверненнями позивачки до державних органів, а динаміка оплати праці позивачки під час перебування у простої чітко свідчить про поступове економічне витіснення позивачки з підприємства та систематичне зниження оплати праці та використання механізмів, які не були застосовані до інших працівників. КП ГІОЦ звертає увагу, що позивачка не ставила перед державними органами питання її незаконного виведення у простій у 2022 році, не оскаржувала такі дії КП ГІОЦ, як і не зверталася до КП ГІОЦ із заявами про виведення з простою, що очевидно цілком влаштовувало позивачку з огляду на те, що вона, як тепер відомо, з початком повномасштабного вторгнення виїхала за кордон та перебуває у статусі тимчасового захисту. Між тим, усі доводи позивачки, викладені у її зверненнях до державних органів стосуються не законності/незаконності виведення у простій, а щодо дистанційної форми роботи, як форми розумного пристосування позивачки у зв`язку з інвалідністю, на що позивачка не має права, про що КП ГІОЦ зазначило у відзиві на позовну заяву з відповідним обґрунтуванням. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме: витребувано від Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр" належним чином завірені копії наступних документів: 1) помісячних наказів/розпоряджень про запровадження (встановлення) дистанційного (та/або віддаленого) режиму роботи для будь-яких працівників КП «ГІОЦ» у період з березня 2022 року по травень 2025 року включно; 2) зведену інформацію (без ПІБ) про кількість працівників, переведених на дистанційну (віддалену) роботу або які використовували можливість щодо дистанційної роботи, із зазначенням: посади,структурного підрозділу, тривалості такого режиму, підстав наказу; 3) копій наказів про переведення працівників у стан «простою» у період з 2022 року по 2025 рік; 4) копію діючих внутрішніх наказів, положень, інструкцій або регламентів КП «ГІОЦ», що регламентують порядок: організації дистанційної роботи, переведення у простій, взаємодії працівників в електронній формі. Підготовче засідання у справі було відкладено на 06 серпня 2025 року на 10:00 год. 16 червня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд: визнати протиправними дії Комунального підприємства «ГІОЦ», що порушують трудові та особисті немайнові права, а саме: 1.1. відмову у впровадженні дистанційної форми праці з моменту запровадження воєнного стану як форми розумного пристосування для особи з інвалідністю, що суперечить ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю»; 1.2. систематичне ухилення від створення адаптивних умов праці, що передбачають врахування інвалідності та особистих обставин позивачки; 1.3. безпідставне оформлення відсутності позивачки як «прогулу», попри наявність об`єктивних обставин (воєнний стан, перебування за кордоном, інвалідність, догляд за тяжкохворими родичами), що фактично є простій не з вини працівника відповідно до ст. 34 та 113 КЗпП України; 1.4. обмеження доступу до службової інформації та службових повноважень; 1.5. створення дискримінаційних умов праці за ознакою інвалідності, шляхом нерівного ставлення, без врахування об`єктивного стану здоров`я, що суперечить Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»; стягнути з відповідача середній заробіток за час простою та вимушеного прогулу, спричиненого незаконними діями роботодавця, виходячи з середньомісячного доходу за весь час, виходячи з середньомісячного доходу у розмірі 39 367,19 грн за 39 місяців (період з березня 2022 року по травень 2025 року), на загальну суму 1 535 320,49 грн; стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 460 596,13 грн, з урахуванням тривалості, тяжкості наслідків, дискримінаційного характеру дій роботодавця, що погіршили стан здоров`я, спричинили загострення хронічних хвороб та стали опосередкованою причиною смерті члена сім`ї; стягнути додаткову матеріальну шкоду внаслідок: неможливості обслуговування кредитних зобов`язань у сумі 181 193,72 грн; вимушених витрат на витратні матеріали та організацію поховання, що підтверджується рахунком батька у період відмови від дистанційної роботи та нестачі доходу для здійснення його кремації 158 444,4 грн; витрат на мінімальну медикаментозну підтримуючу терапію у сумі 68 000 грн; зобов`язати відповідача внести зміни до внутрішніх організаційно-розпорядчих документів підприємства та Статуту, які б передбачали реалізацію принципів цифрової доступності, інклюзії, а також створення умов для дистанційної праці осіб з інвалідністю та/або особливими потребами; зобов`язати відповідача подати офіційні вибачення у письмовій формі за дискримінаційні дії та порушення Конвенції ООН. 16 червня 2025 року від позивача надійшло також клопотання про визнання неналежними та недопустимими доказів поданих відповідачем, а також прохання про визнання акту № 1 про відсутність на роботі від 01.08.2022 неналежним і недопустимим доказом; визнати посадову інструкцію начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків, датовану 01.04.2021 року та затверджену в.о. директора О. Мисак неналежним доказом у справі; визнати положення про відділ аналізу платіжної дисципліни та розрахунків, датованого 01.04.2021 року та затверджену в.о. директора О. Мисак неналежним доказом. 24 червня 2025 року від відповідача надійшли документи, на виконання ухвали суду від 12 червня 2025 року. 25 червня 2025 року до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі до заяви позивача про уточнення позовних вимог, у яких представник відповідача зазначив, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. КП ГІОЦ звертає увагу суду, що з 01.08.2022 (початок відсутності позивачки на робочому місці) підприємство вже працювало в звичайному режимі, незважаючи на воєнний стан. При цьому, чинним законодавством та судовою практикою не визнається простоєм з вини роботодавця (КП ГІОЦ) факт відсутності працівника на роботі у зв`язку з військовою агресією, виїздом за кордон за для збереження життя/здоров`я, що зі слів позивачки й має місце у її випадку. За військову (збройну) агресію проти України та її наслідки несе відповідальність держава агресор, у тому числі у питанні відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат. Разом з цим, позивачка, станом на 01.08.2022 (і після цієї дати, до судових засідань у даній справі), не повідомляла КП ГІОЦ про неявку на роботі у зв`язку з військовою агресією, що підтверджується відсутністю у справі відповідних доказів. Єдиною відомою КП ГІОЦ причиною неявки позивачки на роботу, починаючи з 01.08.2022, що викладено і у відзиві КП ГІОЦ на позовну заяву, була вимога позивачки про дистанційну роботу внаслідок: дискримінації на робочому місці (що не знайшло свого підтвердження в ході службової перевірки); набутої інвалідності (на що позивачка не має права згідно з довідкою МСЕК, наданою позивачкою КП ГІОЦ при працевлаштуванні). Тобто причина, яка у відповідності до чинного законодавства, не є поважною причиною для невиходу на роботу. Незважаючи на те, що КП ГІОЦ вимагало від позивачки надати письмові пояснення про поважні причини неявки на роботу з 01.08.2022, позивачка цю вимогу проігнорувала, що також обґрунтовано викладено у відзиві КП ГІОЦ на позовну заяву. Позивачка не повідомляла КП ГІОЦ про свій виїзд за кордон у зв`язку з військовою агресією. Про ці обставини КП ГІОЦ дізналося у підготовчому засіданні у справі. При цьому, слід звернути увагу, що позивачка не надала суду доказів, що підтверджують її виїзд за кордон у зв`язку з військовою агресією. Позивачка, з посиланням на акти про відсутність на робочому місці стверджує, що КП ГІОЦ обліковує її відсутність на роботі як прогул, що не відповідає дійсності, адже вказаними актами встановлені лише факти відсутності позивачки на роботі, починаючи з 01.08.2022, що відповідає фактичним обставинам. Разом з цим, оскільки КП ГІОЦ не були з`ясовані поважні причини неявки позивачки на роботу в умовах воєнного стану, починаючи з серпня 2022 року, позивачку не звільнено, за нею зберігається робоче місце, її відсутність на роботі обліковується як відсутність з нез`ясованих причин, а не як прогул, що підтверджується наданими КП ГІОЦ до суду табелями обліку робочого часу. Виходячи з викладеного вище, позивачка не має правових підстав для того, щоб кваліфікувати свою відсутність на роботі з 01.08.2022 як простій з вини КП ГІОЦ, не має права на виплату заробітної плати за цей період у порядку ст. 113 КЗпП України, а її позовна вимога, дослівно: «Про визнання протиправним оформлення відсутності позивачки на роботі як прогулу, попри наявність об`єктивних обставин (воєнний стан, перебування за кордоном, інвалідність, догляд за тяжкохворими родичами), що фактично є простій не з вини працівника відповідно до ст. 34 та 113 КЗпП України», є необґрунтованою та безпідставною. Таким чином, враховуючи зазначене, КП ГІОЦ просить суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 26 червня 2025 року до суду від позивача надійшли письмові заперечення на додаткові пояснення відповідача, у яких позивач зазначила, що просить суд: відхилити доводи відповідача, викладені в додаткових поясненнях КП ГІОЦ від 25.06.2025 як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам законодавства; визнати незаконними дії КП ГІОЦ щодо оформлення позивачці «прогулу» без підстав, без офіційного інформування та без врахування об`єктивних причин відсутності позивача; підтвердити правомірність подання уточнених позовних вимог у межах наданих суду доказів та обґрунтованої позиції позивачки; не застосовувати позовну давність, оскільки строк звернення до суду не було порушено відповідно до ст. 257, 261 ЦК України та правової позиції Верховного Суду; задовольнити позов у повному обсязі. 27 червня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про вилучення з матеріалів справи конфіденційної медичної інформації, яка подана позивачем до суду 08 червня 2025 року та заборону її використання. У підготовче засідання призначене на 06 серпня 2025 з`явилися позивач (у режимі відеоконференцзв`язку) та представники відповідача. У підготовчому засіданні судом було прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції (уточнену), а також позивачка просила залишити без розгляду її клопотання про повернення їй доказів - медичної документації щодо її стану здоров`я. Ухвалою суду від 06 серпня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 вересня 2025 року на 10:00 год. В судове засідання призначене на 18 вересня 2025 року з`явилися представники відповідачів, від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та врахувати подані нею письмові пояснення, клопотання та докази. Ухвалою суду від 18 вересня 2025 року було визнано обов`язковою явку позивача у судове засідання. Судове засідання було відкладено на 04 листопада 2025 року на 10:00 год. У судове засідання призначене на 04 листопада 2025 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Представником позивача були підтримані позовні вимоги та надані пояснення стосовно позову. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог із підстав викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях. Судове засідання було відкладено на 03 грудня 2025 року на 10:00 год. У судове засідання призначене на 03 грудня 2025 року з`явилися позивач (у режимі відеоконференцзв`язку), представник позивача та представник відповідача. Судом були досліджені письмові докази, які містяться у матеріалах справи та заслухано позиції сторін у судових дебатах. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, доходить наступного висновку. Стосовно вимог позивачки про визнання незаконними дій КП ГІОЦ з відмови у встановленні позивачці дистанційної форми праці з моменту запровадження військового стану як форми розумного пристосування, ухилення від створення адаптивних умов праці особі з інвалідністю, безпідставного оформлення відсутності позивачки як прогул, обмеження доступу до службової інформації та службових повноважень, створення дискримінаційних умов праці за ознакою інвалідності, стягнення заборгованості по заробітній платі. Судом встановлено, шо позивачка [PERSON] працює в Комунальному підприємстві «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на посаді начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків Департаменту планування та аналізу розрахунків з 20 серпня 2021 року, що підтверджується відповідним наказом від 19 серпня 2021 року № 654-к «Про прийняття на роботу». Відповідно до довідки МСЕК від 18 квітня 2013 року [PERSON] має третю групу інвалідності з 1 травня 2013 року (захворювання, пов`язане з аварією на ЧАЄС). Інвалідність встановлена довічно. Висновок про умови праці: «може працювати за фахом зі скороченим обсягом робіт». Звертаючись із позовом до суду, позивачка зазначає, зокрема що вона є особою з інвалідністю, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та враховуючи батьків інвалідів, вимушено виїхала за кордон, де знаходиться й зараз, у зв`язку з чим просила відповідача перевести її на дистанційну роботу, проте відповідач цього не зробив, що на її думку є дискримінацією її як особи з інвалідністю. Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Положення статті 60-2 КЗпП України визначають, що дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. У разі запровадження дистанційної роботи працівник самостійно визначає робоче місце та несе відповідальність за забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на ньому. При дистанційній роботі працівник розподіляє робочий час на власний розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не визначено трудовим договором. При цьому загальна тривалість робочого часу не може перевищувати норм, передбачених статтями 50 і 51 цього Кодексу. Працівник може вимагати від роботодавця тимчасове, строком до двох місяців, переведення на дистанційну роботу, якщо на робочому місці стосовно нього були вчинені дії, що містять ознаки дискримінації. При цьому роботодавець може відмовити працівнику в такому переведенні, якщо виконання дистанційної роботи не можливе, зважаючи на трудову функцію працівника, а також якщо працівник не навів фактів, які підтверджують, що дискримінація, сексуальне домагання чи інші форми насильства мали місце. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються. Разом з цим, Верховною Радою України прийнято Закон України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-IX), який встановив відповідні обмеження і нові правила регулювання трудових відносин в цей особливий період. Закон № 2136-IX не змінює змісту статті 60-2 КЗпП України, водночас регулювання трудових відносин під час дистанційної роботи у період дії воєнного стану здійснюється з урахуванням норм, передбачених цим Законом, що мають пріоритет перед іншими нормами законодавства. Серед основних особливостей регулювання трудових відносин під час виконання роботи дистанційно, встановлених Законом № 2136-IX слід виділити наступні: - під час дії воєнного стану запровадження дистанційної роботи може здійснюватися з ініціативи роботодавця без попередження про це за два місяці, як це передбачено статтею 32 КЗпП України (норми якої застосовувались у мирний час). Повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов (ч. 2 ст. 3 Закону № 2136-IX); - у період дії воєнного стану сторони за згодою визначають форму трудового договору. Отже, враховуючи вказані норми законодавства, позивачка може бути переведена на дистанційну роботу лише за умови, що такий строк не перевищує двох місяців та встановлення факту наявності ознак дискримінації позивачки на робочому місці. При цьому, переведення працівника на дистанційну роботу є правом роботодавця, а не його обов`язком, право позивачки на дистанційну роботу не є безумовним. Як вбачається з листа позивачки, який був надісланий на робочу поштову адресу відповідача, вона просила встановити їй дистанційну форму праці, оскільки вона разом з батьками виїхала за кордон через повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України.(а.с. 17, т. 1) Аналогічний лист надсилався позивачкою на робочу поштову адресу відповідача 6 вересня 2022 року (а.с. 20, т.1). Листом від 19 липня 2022 року відповідач повідомив позивача про те, що з 1 серпня 2022 року оголошений щодо позивачки простій буде припинено та вона має працювати у режимі роботи відповідно до укладеного трудового договору (а.с.193-194, т.1) Крім того, листом від 2 серпня 2022 року відповідач повідомив позивачу про те, що вона першого серпня 2022 року має виконувати роботу, перебуваючи на робочому місці за адресою: м. Київ, вул. Космічна, 12а, відповідно до наказу підприємства від 26 липня 2022 року № 66 "Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану". При цьому у листі зазначено, що станом на 8:30 год (робочий час починається о 8:00 год) та протягом робочого дня позивач відсутня на робочому місці та просили надати письмові пояснення щодо факту відсутності на робочому місці. Також у вказаному листі позивачці відмовлено у встановлені дистанційної роботи з огляду на таке: «По-перше, Ви є керівником відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків. Підлеглі Вам працівники з урахуванням характеру роботи відділу у серпні поточного року виконують роботу, перебуваючи на робочому місці за адресою: місто Київ, вул. Космічна, 12А, відповідно до наказу підприємства від 26.07.2022 № 66 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану». Здійснення ефективної координації роботи працівників відділу й контролю за їх роботою обумовлює необхідність Вашої фізичної присутності на підприємстві. По-друге, в серпні поточного року очікується подальша активізація роботи КП ГІОЦ щодо надання послуг та реалізації товарів контрагентам. Відновлення роботи окремих сервісів, адміністратором яких є КП ГІОЦ, с ключовим чинником активізації взаємодії контрагентів з КП ГІОЦ (відновлення роботи в рамках наявних договорів, а також укладення нових договорів). Вказані обставини зумовили потребу в перегляді режимів роботи працівників підприємства, в тому числі й відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків. Так, зокрема, враховуючи Вашу посаду: - існує потреба у безпосередній перевірці Вами інформації щодо фінансових зобов`язань КП ГІОЦ за етапами виконання робіт, надання послуг, постачання товарів в рамках реалізації КМЦП "Електронна столиця" на умовах укладених договорів. В тому числі на сьогодні існує необхідність опрацювання вказаної інформації щодо договорів за окремими закупівлями КП ГІОЦ, за якими опрацювання документації, в тому числі фінансової, віддалено вбачається неприйнятним для підприємства. - існує потреба у Вашій персональній взаємодії з представниками контрагентів задля вирішення проблемних питань, пов`язаних з визначенням/узгодженням обсягів фінансових зобов`язань та їх належного виконання. - невідкладною є й потреба у Вашій особистій присутності при спільному доопрацюванні разом з бухгалтерською службою та ІТ-фахівцями підприємства нових (розширених) аналітичних форм звіту про дебіторську заборгованість, для перевірки коректності формування та верифікації інформації щодо обсягів зобов`язань та здійснення оплат понад 1 700 контрагентами, в тому числі надання узгоджених пропозицій щодо модифікації таких звітних форм; оперативній безпосередній взаємодії з керівниками профільних структурних підрозділів, бухгалтерською службою та плановим відділом в процесі звітних даних за розширеними звітними формами; - є потреба в особистій Вашій присутності задля забезпечення підготовки та подання інформаційних, аналітичних матеріалів юридичній службі підприємства, в подальшому інформаційному супроводі процесу претензійно-позовної роботи». Отже, відповідач скористався своїм правом та відмовив позивачці ще 2 серпня 2022 року у встановлені дистанційної роботи та чітко обґрунтував неможливість такого встановлення у відповідному листі. На підтвердження обґрунтованості доводів щодо неможливості встановлення позивачці дистанційної роботи, відповідачем суду надано посадову інструкцію начальника відділу аналізу платіжної дисципліни та розрахунків, в якій зокрема викладені обов`язки начальника відділу, що узгоджується із зазначеним у листі від 2 серпня 2022 року. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»: - дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; - непряма дискримінація це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; - підбурювання до дискримінації це вказівки, інструкції або заклики до дискримінації стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками; - пряма дискримінація це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; - утиск це небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери. Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Згідно з частинами першою та другою статті 21 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/ СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. Відповідно до положень статті 27 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права осіб з інвалідністю і Факультативного протоколу до неї» № 1767-VI від 16.12.2009 (далі - Конвенція), держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на працю нарівні з іншими; воно включає право на отримання можливості заробляти собі на життя працею, яку особа з інвалідністю вільно вибрала чи на яку вона вільно погодилась, в умовах, коли ринок праці та виробниче середовище є відкритими, інклюзивними та доступними для осіб з інвалідністю. Держави-учасниці забезпечують і заохочують реалізацію права на працю, зокрема тими особами, які отримують інвалідність під час трудової діяльності, шляхом ужиття, у тому числі в законодавчому порядку, належних заходів, спрямованих, зокрема, на забезпечення особам з інвалідністю, зокрема, розумного пристосування робочого місця. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Відповідно до статті 1 вказаного Закону особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 3 та 5 Закону, інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Комплекс медичних, реабілітаційних, психологічних, педагогічних, фізичних, професійних, трудових, фізкультурно-спортивних, соціально-побутових заходів, спрямованих на надання особам з інвалідністю допомоги у відновленні та компенсації порушених або втрачених функцій організму для досягнення і підтримання соціальної та матеріальної незалежності, соціально-трудової адаптації та інтеграції в суспільство, визначається за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи та визначення потреб особи з інвалідністю, зокрема у працевлаштуванні та трудовій реабілітації. Відповідно до статті 17 Закону підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю. Відповідно до статті 1 Закону, трудова реабілітація - система заходів, розроблених з урахуванням схильностей, фізичних, розумових і психічних можливостей особи і спрямованих на оволодіння трудовими навичками забезпечення трудової діяльності та адаптацію у виробничих умовах, у тому числі шляхом створення спеціальних чи спеціально пристосованих робочих місць. Індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю це комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здатності особи до виконання певних видів діяльності, в якій також зазначаються види діяльності, протипоказані особі з інвалідністю для здійснення трудової діяльності, визначені у рекомендаціях за результатами комплексної оцінки обмежень життєдіяльності особи. Індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними закладами, підприємствами, установами, організаціями, в яких навчається, працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю осіб з інвалідністю, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії або експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників. Як зазначалось вище, відповідно до довідки МСЕК від 18 квітня 2013 року [PERSON] має третю групу інвалідності з 1 травня 2013 року (захворювання, пов`язане з аварією на ЧАЄС). Інвалідність встановлена довічно. Висновок про умови праці: «може працювати за фахом зі скороченим обсягом робіт». Також позивачкою до матеріалів справи долучено індивідуальну програму реабілітації інваліда від 18 квітня 2013 року № 479/44-в, відповідно до якої позивачка не потребує: соціальної та побутової реабілітації; технічних та інших засобів реабілітації; спеціальних засобів для орієнтування, спілкування та обміну інформації, прилади для письма; спеціальних засобів для самообслуговування; спеціальних засобів для догляду; спеціальних засобів для освіти та трудової діяльності; протезні вироби; вироби медичного призначення. Поряд з цим вказана індивідуальна програма не містить відміток щодо її проходження (виконання) позивачкою та, відповідно, не містить інформації щодо стану позивачки після проходження такої програми. При цьому суд наголошує, що така програма була видана в 2013 році, за 8 років до початку роботи позивача у відповідача, іншої (нової) індивідуальної програми реабілітації позивачкою ані суду, ані відповідачу як роботодавцю (протилежного судом не встановлено) надано не було. Поряд з цим, позивачкою при зазначені про те, що вона піддається дискримінації з боку відповідача у справі, ані у позовній заяві, ані при наданні пояснень у справі не було зазначено, які саме конкретні умови праці, враховуючи її групу інвалідності та стан здоров`я, повинен був забезпечити їй відповідач на її робочому місці, крім дистанційної роботи, та чим таке встановлено (передбачено). Як вбачається з долучених до справи позивачкою доказів, вона зверталась з листом до Уповноваженого Київської міської ради з прав осіб з інвалідністю, який на її звернення надіслав 21 вересня 2022 року лист, відповідно до якого вбачається, що у відповідь на звернення позивачки було надіслано клопотання до відповідача, поінформовано та попереджено про недопустимість дискримінації реалізації права на працю за ознаками інвалідності. У відповідь на таке клопотання КП «ГІОЦ» надіслав Уповноваженому лист, в якому зазначив наступне: «на виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» у КП ГІОЦ працевлаштовано 9 осіб з інвалідністю (6 осіб жіночої стані, та 3 - чоловічої, різних вікових груп), яким створено належні умови праці, а їхні робочі місця облаштовані згідно потребами інвалідів відповідно до рекомендацій, вказаних в довідках МСЕК, що надані такими особами. На час дії воєнного стану, станом на 01 вересня 2022 року з 9 осіб: 3 особи працюють на своїх робочих місцях. 1 особа - у стані простою, 4 особи - на умовах листанційної роботи, 1 особа - відсутня на роботі з нез?ясованих причин. Також КП ГІОЦ вжило заходів щодо створення безбар?єрного простору-шляхом пристосування адміністративної будівлі КП ГІОЦ (вул. Космічна, 12 А) до потреб осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. Зокрема, на першому поверсі адміністративної будівлі КП ГІОЦ облаштовано кімнату для відвідувачів, канцелярію для приймання та реєстрації звернень громадян, а на центральному вході встановлено систему виклику персоналу, який, в разі необхідності, допоможе особам з інвалідністю чи представникам інших маломобільних груп населення безперешкодно - пограпити до приміщення КП ГІОЦ через окремий вхід (знаходиться на рівні поверхні землі та відповідає вимогам ДБН В.2.2-17:2006 «Доступність будинків та споруд для маломобільних груп населення») та пересуватись в межах адміністративної будівлі КП ГІОЦ. В свою чергу, в частині тверджень заявниці про порушення і трудових прав як особи з інвалідністю, інформуємо, що в наданих заявницею документах, зокрема в довідці МСЕК № 800941 від 18 квітня 2021 року не міститься жодних особливих вимог чи обмежень до режиму її праці, окрім - «має працювати за фахом за скороченим обсягом робіт». Приміщення, в якому знаходиться робоче місце заявниці (каб.113, копія плану 2-го поверху додається) забезпечує їй безпечні і нешкідливі умови праці. оскільки обладнане відповідно до вимог «Правил охорони праці під час експлуатації електронно-обчислювальних машин». затверджених Наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 26 березня 2010 року № 65 та «Державних санітарних правил і норм роботи з візуальними дисплейними терміналами електронно- обчислювальних машин», затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 10 грудня 1998 року № 7. а саме: площа приміщення становить 29. 9 кв.м при 4 робочих місцях (7,5 кв.м на одне робоче місце при нормі не менше 6 кв.м.): віконні прорізи обладнані регульованими пристроями (жалюзі), відстань між бічними поверхнями персональних комп`ютерів перевищує 1,2 м; відстань від тильної поверхні одного персонального комп`ютера до екрана іншого перевищує 2,5 м.; приміщення обладнене системами опалення та кондиціонування повітря». На звернення позивачки до Міністерства економіки України, їй було надіслано лист від 10 лютого 2023 року, в якому зокрема зазначено, що питання забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою виконання роботи на дому, здійснюється шляхом безпосереднього звернення до підприємства чи до державної служби зайнятості. Підприємства зобов`язані створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок та знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачем у справі не надано ані відповідачу, ані суду відповідної медичної документації, з якої б можливо було встановити, що позивач, враховуючи свою групу інвалідності та вид захворювання потребує створення особливого робочого місця, яке має свою специфіку. Долучена до позовної заяви індивідуальна програма реабілітації позивача не містить такої інформації, крім того, вказана програма датована 2013 роком та не містить відміток про її проходження позивачем та результатів її проходження. Отже, окрім скороченого обсягу робіт, для позивачки по стану здоров`я не встановлено інших обмежень для праці. Також позивачка зверталась із листом до Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій з приводу нехтування відповідачем її прохання на встановлення дистанційної роботи, невиплати заробітної плати. У відповідь на вказане звернення Департаментом позивачу був надісланий лист, в якому зокрема зазначено, що «відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень» Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження». Щодо порушення права на доступ до публічної інформації повідомляємо, що на Ваш запит від 30.08.2022 N? 1582(3) комунальним підприємством «Головний інформаційно-обчислювальний центр» надано відповідь листом від 06.09.2022 № 303-2558». Доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про її фізичний/медичний стан, що начебто не дозволяє в період воєнного стану перебувати в замкненому просторі, переповненому робочому середовищі (тісних робочих приміщеннях) ґрунтуються лише на її особистій думці та не підтверджено жодними медичними висновками, експертизами. На звернення позивачки до відповідача про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника департаменту планування та аналізу розрахунків [PERSON] від 7 липня 2022 року за вчинення відносно позивачки дискримінаційних дій, в тому числі утиску, пособництва у дискримінації, упередженого ставлення, створення штучний умов для неможливості працювати, знущання, дій, спрямованих на фізичне та психологічне її знищення, начальником юридичного департаменту були відібрані службові записки від [PERSON] , [PERSON] - провідного економіста відділу аналізу та платіжної дисципліни, [PERSON] - провідного економіста відділу аналізу та платіжної дисципліни, [PERSON] - провідного економіста відділу аналізу та платіжної дисципліни, з приводу наступних питань: - чи здійснювали вони щодо позивачки дії, що містять ознаки дискримінації; - чи відомо їм про вчинення таких дій іншими працівниками підприємства; - чи здійснювали вони пособництво у дискримінації позивачки; - чи відомо їм про здійснення пособництва у дискримінації щодо позивачки іншими працівниками підприємства; - чи здійснювали вони утиск щодо позивачки;- чи відомо їм про здійснення утиску іншими працівниками підприємства щодо позивачки; - чи здійснювали упереджене ставлення до позивачки; чи відомо про здійснення таких дій щодо позивачки іншими працівниками підприємства; - чи створював [PERSON] інформаційний вакуум щодо позивачки; чи визначав він розмір преміювання одних працівників внаслідок утиску позивачки; - чи надавались переваги одним працівникам щодо встановлення режиму роботи за рахунок позивачки. Відповідно до долучених службових записок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вище перелічені дії, за їх поясненнями вони не вчиняли та їм не відомо про вчинення вказаних дій відносно позивачки іншими працівниками підприємства, також вказали, що [PERSON] не надавав будь-якому переваги у встановленні режиму роботи та не преміював когось внаслідок утиску позивачки. Таким чином, наведені обставини вказують, що позивач, як особа з інвалідністю, згідно з чинним законодавством не потребує дистанційної форми праці, як форми пристосування, будь-якої дискримінації до неї як особи з інвалідністю зі сторони відповідача судом не встановлено та такого позивачкою під час розгляду справи суду не доведено. Серед іншого, жодним з державних органів/посадових осіб не підтверджено фактів дискримінації позивачки, що прямо вбачається з тих же доданих позивачкою до позовної заяви листів Уповноваженої Київської міської ради з прав осіб з інвалідністю від 21.09.2022 № 08/248-141; Департаменту соціальної політики ВО КМР (КМДА) від 02.12.2022 № 05-Ч-9043-014/1; Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій ВО КМР (КМДА) від 15.12.2022 № 075-2204; Мінекономіки від 10.02.2023 № 4706-05/5567-09. При цьому оскільки фактів дискримінації працівника на робочому місці у КП ГІОЦ не було встановлено, тому відсутні підстави запровадження дистанційної роботи позивачки згідно зі статтею 60-2 КЗпП України. Стосовно заборгованості по заробітній платі та вимогу про виплату її виходячи з середньомісячного доходу, суд зазначає таке. Наказами КП ГІОЦ від 31.03.2022 № 32, від 29.04.2022 № 40 та від 30.06.2022 № 58 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», КП ГІОЦ оголошено простій в роботі не з вини працівників у періоди квітень, травень, липень 2022 року, зокрема і з позивачкою, що було зумовлено військовою агресією Російської Федерації проти України. Зміст зазначених наказів доведено позивачці, та як вбачається з позовної заяви, позивачка визнає фактичне перебування у простої у вказаних періодах. При цьому, під час розгляду справи судом встановлено, що під час дії відповідних наказів позивачка не висловлювала заперечень щодо її виведення у простій та не зверталася до КП ГІОЦ з цього питання, що підтверджується змістом листів, надісланих нею засобами електронного зв`язку та доданих до позовної заяви. Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Як зазначив представник відповідача та протилежного не було встановлено судом під час розгляду справи, позивачці, нарівні з іншими працівниками, виведеними у простій, у зазначеному періоді, нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі не нижче від 2/3 встановленого окладу, що підтверджується вказаними наказами, довідкою КП ГІОЦ від 24.03.2024 «Про доходи», наданою позивачкою до позовної заяви, та відповідними платіжними інструкціями про виплату позивачці заробітної плати за період березень-липень 2022 року, які долучені відповідачем до матеріалів справи. Поряд з цим, враховуючи встановлені вище обставини, з огляду на долучені позивачкою докази, нею не надано до суду доказів, що виведені у простій разом з нею працівники мали переваги перед позивачкою у виплаті заробітної плати. Отже зазначене спростовує доводи позивачки про те, що підстави простою були штучно створеними КП ГІОЦ та мали на меті дискримінацію позивачки. Згідно з наказом КП ГІОЦ від 30.05.2022 № 45 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» позивачка, у червні 2022 року, як і інші працівники КП ГІОЦ працювала на умовах віддаленого доступу (дистанційної роботи). Позивачці за червень 2022 року, з урахуванням відпустки з 25.05.2022 по 10.06.2022, було виплачено заробітну плату відповідно до посадового окладу згідно зі штатним розписом, що підтверджується як вказаним наказом так і тими ж довідкою КП ГІОЦ від 24.03.2024 «Про доходи» та відповідною платіжною інструкцією. Як вбачається з цього ж наказу, працівникам, які в цей же період працювали на умовах дистанційної роботи, нараховувалася та виплачувалася заробітна плата відповідно до посадового окладу згідно зі штатним розписом, тобто так само як і позивачці. Зважаючи на відновлення та активізацію робіт в рамках реалізації заходів Київської міської цільової програми «Електронна столиця», наказом КП ГІОЦ від 26.07.2022 № 66 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», враховуючи умови виконання посадових обов`язків, з 01.08.2022 запроваджено для працівників, визначених у додатку 3 до цього наказу, у тому числі для позивачки, режим роботи відповідно до укладених трудових договорів з дотриманням такими працівниками необхідних заходів безпеки. Зміст вказаного наказу доведено до позивачки 28.07.2022, шляхом направлення його на робочу (корпоративну) електронну пошту позивачки, що підтверджується відповідними прінт-скрінами з корпоративної електронної пошти. 01.08.2022 позивачка на роботу в КП ГІОЦ не вийшла, не приступила до виконання трудових обов`язків за трудовою угодою. У своєму листі від 01.08.2022, надісланому на електронну пошту КП ГІОЦ, позивачка звернулася до КП ГІОЦ про дистанційну роботу без пояснення підстав такої вимоги. Про поважні причини неявки на робоче місце в КП ГІОЦ не повідомила. Незважаючи на те, що позивачці не було узгоджено дистанційну роботу, позивачка на роботу так і не вийшла до цього часу (2025 рік), не приступила до виконання посадових обов`язків, що підтверджується відповідними табелями обліку використання робочого часу та актами про відсутність на роботі в період з 01.08.2022 до цього часу, які долучені до матеріалів справи (а.с. 226-250, т. 1, а.с. 1-77, т.2). Верховний Суд у постанові від 17.06.2022 по справі № 336/795/21 також звернув на це увагу та зазначив: «Сам по собі факт написання заяви, в якій позивач повідомив роботодавця про його перехід на дистанційний режим роботи, не є підставою для невиходу на роботу, оскільки такий режим роботи повинен бути належним чином узгоджений та оформлений (наказом або розпорядженням)». Як вбачається з зведеної інформації про дистанційну роботу на підприємстві КП ГІОЦ у період часу з 1 березня 2022 року по 31 травня 2025 року, починаючи з 1 вересня 2022 року жоден представник департаменту планування та аналізу розрахунків не перебуває на дистанційній роботі. При цьому перебування інших працівників відповідача з інших департаментів на дистанційній роботі не свідчить про вчинення до позивачки дискримінаційних дій, оскільки можливість виконувати фактичну роботу, свої трудові обов`язки у дистанційному режимі вирішується саме керівництвом підприємства, з урахуванням службових обов`язків працівників та потреб підприємства, а також узгодженої роботи всіх департаментів, відділ підприємства в умовах воєнного стану, з огляду на функціональне призначення такого підприємства як КП ГІОЦ. Таким чином, враховуючи, що позивачці не було узгоджено дистанційну роботу, починаючи з серпня місяця 2022 року, позивачка з 01.08.2022 знаходиться не у простої, у табелях виходу на роботу вона позначається як «відсутня з невідомих причин», а отже відповідач не зобов`язаний виплачувати позивачці заробітну плату за час фактичної відсутності на робочому місці. Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач у табелях обліку використання робочого часу зазначає її як таку, що перебуває у прогулах, оскільки з долучених до справи табелів вбачається, що позивачка значиться як такою, що відсутня на роботі з невідомих причин. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка у період простою отримувала заробітну плату у розмірі, визначеному нормами діючого законодавства в умовах воєнного стану, заборгованості по заробітній платі в цій частині не має (протилежного суду достатніми та належними доказами не підтверджено), враховуючи, що у період часу з 1 червня 2022 року по день ухвалення рішення у справі позивачка не з`являлась на роботу, тобто фактично відсутня на робочому місці, що встановлено судом під час розгляду справи та підтверджується наданими стороною відповідача належними доказами, вимога позивачки про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня 2022 року по травень 2025 року є необґрунтованою, не доведеною суду належними та достатніми доказами, а отже підстави для її задоволення відсутні. Стосовно вимог позивачки про стягнення компенсації моральної шкоди, матеріальної шкоди внаслідок неможливості обслуговування кредитних зобов`язань, вимушених витрат на організацію поховання батька, витрат на підтримуючу терапію. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно положень пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд доходить висновку, що оскільки під час розгляду справи не встановлено обставини вчинення відносно позивачки дискримінаційних дій як особи з інвалідністю, КП ГІОЦ не створювало позивачці перешкод у доступі до робочого місця, що підтверджується встановленими судом обставинами, зважаючи на те, що позивачка без поважних причин відсутня на робочому місці з 1 серпня 2022 року по день ухвалення рішення у справі, з огляду на те, що позивачка мала всі можливості реалізувати своє право на працю в КП ГІОЦ, відповідно в діях відповідача не встановлено вини, а отже підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивачки відсутні. Також не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача коштів на погашення кредиторської заборгованості, на купівлю для неї ліків та на поховання батька, оскільки таки витрати позивачка понесла не з вини відповідача, а отже відповідач не повинен нести відповідальності за такі витрати позивачки. Вимога позивачки про зобов`язання КП ГІОЦ внести зміни до внутрішніх регламентів Статуту підприємства також не підлягає задоволенню, оскільки питання щодо затвердження статуту підприємства, внесення до нього змін, вирішуються власником підприємства - територіальною громадою міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада. Також не підлягає до задоволення вимога позивачки про зобов`язання відповідача надати офіційні вибачення у письмовій формі за дискримінаційні дії та порушення Конвенції ООН, оскільки під час розгляду справи таких обставин судом не встановлено та не встановлено винних дій відповідача. Окрім того, під час розгляду справи, судом не встановлено обставин та підстав для направлення копії ухвали суду та матеріалів справи до уповноважених правоохоронних органів (зокрема до Національної поліції України або Офісу Генерального прокурора) для перевірки наявності ознак кримінального правопорушення в діях посадових осіб КП «ГІОЦ», які, діючи від імені підприємства, допустили системні порушення трудових прав особи з інвалідністю, створення умов дискримінації та доведення працівника до крайнього фінансового й фізичного виснаження, оскільки судом не встановлено в діях відповідача порушення трудових прав особи з інвалідністю, створення умов дискримінації та доведення працівника до крайнього фінансового й фізичного виснаження. Стосовно доводів представника відповідача про пропуск позивачкою строку звернення із позовом до суду, оскільки позивачці було ще в серпні 2022 року відомо про те, що їй було відмовлено у переведені на дистанційну роботу та необхідність з`явлення на робочому місті в м. Києві, проте з позовом вона звернулась лише через 3 роки, суд зазначає, що під час розгляду справи, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог та саме з цих підстав судом відмовлено у задоволенні позову позивачки. Крім того, позивачка звертаючись із позовом до суду зазначає, що дискримінаційні дії відносно неї, завдання їй моральної та матеріальної шкоди, невиплати заробітної плати, оформлення її відсутності на роботі як прогул, здійснюються протягом всього часу та певними часовими рамками не обмежені. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на підстави та предмет позову, з огляду на встановлені судом під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed