Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію45,26 % вартості квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на його частину квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності за [PERSON] на квартиру загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який після залишення позову без руху надала 12.07.2024 року в новій редакції вказавши наступні вимоги за якими просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі: 458 492,40 грн., що становить 44,5% вартості квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на його частину квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнати право власності за [PERSON] на квартиру загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29 квітня 2025 року представник позивача подала заяву, якою уточнила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 719 785,23 грн., що становить 44,5% вартості квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] , припинення права спільної сумісної власності [PERSON] на його частину квартири загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнання права власності за [PERSON] на квартиру загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем сторонами була придбана квартира загальною площею 57,92 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за кошти, які були отримані згідно укладеної Кредитної угоди № 190 від 07.05.2004 року між [PERSON] та Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. Вказує, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, проте внесок коштів кожного з подружжя в рахунок виплати по кредитній угоді є різним. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2024 року у позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без руху, яку представник позивача виконала. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2024 рокуприйнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2024 рокуза клопотанням представника позивача призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2024 року призначено судово оціночно-будівельну експертизу. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2025 року поновлено провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У зв`язку з набранням чинності 25.04.2025 Закону України від 26.02.2025 № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» найменування Кіровського районного суду міста Кіровограда змінено на Фортечний районний суд міста Кропивницького. В судове засідання представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, також через канцелярію суду представник відповідача подала промову в дебатах, просила розгляд справи провести у їх відсутності, в задоволенні вимог просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача подала відзив, в якому вказала, що відповідач не заперечуєпроти дати укладення та розірвання шлюбу, а також дати і умов Кредитної угоди №664 від 07.05.2004 року, але на думку відповідача спільними коштами, які можуть бути враховані при розподілі можуть вважатися лише кошти внесені подружжям спільно в рахунок кредитної угоди №190 за період із 25.05.2005по 07.03.2013 року. Крім того, відповідач зазначає, що залишив колишній дружині квартиру та продовжував самостійно погашати платежі за кредитною угодою №190 від 07.05.2004 року весь час її дії, як і комунальні витрати на ремонт квартири і комунальні платежі, страхування іпотечного майна, витрати на лікування і навчання обох дітей, які згодом почали жити із батьком. Позивачка продовжувала самостійно мешкати у спірній квартирі, отримуючи аліменти на дітей,коли батько із дітьми проживав у орендованій квартирі, адреса якої чудово була відома позивачці із 2021 року. І лише у 2024 році, після завершення оплати кредитної угоди №190 від 07.05.2004 року, відповідач запропонував відступити [PERSON] право власності на майно при сплаті частини його ринкової вартості, позивачка відмовилась, очевидно вважаючи, що зможе отримати квартиру іншим шляхом, що зумовило припинення відповідачем оплати комунальних послуг і електропостачання, про яке вказує [PERSON] , але тільки після відмови позивачки врегулювати розділ майна у добровільному порядку. Звертає увагу суду на те, щодо сума останньої сплати 06.05.2024 р. - 18073,93 грн. яка начеб то внесена позивачкою, не підтверджується належними доказами. Так, у квитанції ПАТ Укргазбанк зазначено « [PERSON] РНОКПП [NUMBER] погашення за кредитною угодою №190 від 07.05.2004 [PERSON] для погашення пільгових кредитів...». Прізвища [PERSON] (як зазначено на 3 сторінці позову (44 стор. справи)документ не містить, як і не містить і позовна заява доказів, що [PERSON] надав своїй колишній дружині доручення проводити оплату кредиту чи будь яким чином схвалював її дії у 2024 році, коли вони вже протягом 10 років не були подружжям, що відповідно до ст. 244, 241 ЦК не породжує для сторін жодних наслідків і не може бути доказом у даній справі, оскільки документ отриманий у позивачкою у невстановлений спосіб. Так само і довідка Фонду сприяння молодіжному будівництву від 23.04.2024 р. яка мною не замовлялася і не отримувалася, не може бути залучена до матеріалів позову в якості доказу через порушення критеріїв допустимості (ст. 79 ЦПК) та достовірності (ст. 78 ЦПК). Розрахунок долей (44.5% - [PERSON] та 55,5% - [PERSON] ) наведений у позовній заяві від 11.07.2024 року (стр.44справи) не може бути прийнятий судом, оскільки не відповідає вимогам ст. 70 СК України, не доведений належними доказами та не визнається відповідачем як власником нерухомого майна. Довідка про оціночну вартість об`єкту нерухомості» від 04.07.2024 р. (стор. 30-31 справи), подану позивачкою як доказ вартості майна станом на 2024 рік не можна також визнати належним доказом, оскільки не відображає реальну вартість майна. Разом з відзивом відповідач надав суду копії платіжних інструкцій про оплату Кредитної угоди № 190 від 07.05.2004за період з 2013 по 2024 роки/а.с.70-90/. Також відповідач запропонував відступити [PERSON] право власності на майно при сплаті частини його ринкової вартості визначеній у звіті про оцінку майна складений ТОВ «Юридично-експертна компанія «Юрконсалтінг» 12.07.2024 р., проте позивачка відмовилась. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, із наступних підстав. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 26.08.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 24 лютого 2015року Кіровським районним судом м. Кіровограда, даний шлюб розірвано. 06 червня 2005 року позивач разом з відповідачем набули у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради №664 від 11.05.2005 року, уклавши Кредитну угоду №190 від 07 травня 2004 року з Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. Згідно з умовами Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла" від 29.05.2001 рокуза№584,Фонд від імені Держави надав позичальнику прями адресний (цільовий) кредит у сумі 68028,00 грн.(Шістдесят вісім тисяч двадцять вісім гривень), терміном повернення 30років з дати укладення кредитної угоди. Між [PERSON] та Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву була укладена Кредитна угода № 190 від 07.05.2004 року. згідно з умовами якої кредит надано на будівництво (реконструкцію)і придбання житла загальною площею 57,92кв. м згідно з проектом за адресою: [ADDRESS] /а.с.7-9/. Вказана кредитна угода була забезпечена договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву/а.с.12-14/. За їх спільною згодою право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] /а.с.6/. В рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором №190 від 07.05.2004 року було перераховано здати надання кредиту 07.05.2004 р. по 28.02.2015 року (тобто за час спільного проживання і до дати розірвання шлюбу) надійшло коштів у сумі 40814,93(сорок тисяч вісімсот чотирнадцять грн. 93 коп.);З01.03.2015 року по 31.03.2024 року перераховано - 10383,14 грн. [PERSON] ; 06 травня 2024 року надійшов платіж в сумі 18 073, 93грн. з призначенням платежу ( [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , погашення за кредитною угодою за кредитним договором №190 від 07.05.2004 р. через [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ). Станом на 15.06.2024 року умови кредитної угоди №190 від 07.05.2004 року виконано в повному обсязі, в тому числі здійснено повний розрахунок за вказаним договором, що підтверджується довідкою, наданою Кіровоградським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву/а.с.17/. Як зазначає позивач, за час спільного проживання було виплачено 40814,93 (сорок тисяч вісімсот чотирнадцять грн. 93 коп.), що становить 60%, а далі: [PERSON] - 10383, 14 коп. (десять тисяч триста вісімдесят три, 14 грн.), що становить 15,26 %, [PERSON] 18 073, 93 грн. (вісімнадцять тисяч сімдесят три грн. 93 коп.)., що становить 25,5%. Позивач вважає, що внесок кожного з подружжя становить: [PERSON] 45,26 %, [PERSON] 56,57 %. Після розірвання шлюбу в спірній квартирі до теперішнього часу проживає позивач, але 03.07.2024 року відповідач звернувся з заявою до Кропивницького МЕМ про відключення електроенергії у квартирі (світло відключили), чим порушує її права на вільне володіння, користування та розпорядження майном, яке належить їй на праві спільної сумісної власності. Як вказує позивач, внаслідок конфліктних відносин та постійних сварок спільне проживання в квартирі є неможливим, відповідач в добровільному порядку не бажає вирішити питання щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 21.02.2025 року до суд надійшов висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від18.02.2025 р. за № 2127/24-27 складений Кропивницьким відділенням Київського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України» щодо проведення судово оціночно-будівельної експертизи згідно якого ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за порівняльним методичним підходом в цінах станом на дату проведення експертизи(18.02.2025) складає 1 617 494,9(один мільйон шістсот сімнадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири грн. 90 коп.)/а.с.197 -217/. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15. При цьому, згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо. Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюб - сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що д ружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як зазначено у ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Частиною 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Звертаючись до суду з позовом позивач зазначила, що вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, спільне проживання в ній неможливим, питання поділу квартири відповідач не бажає вирішувати, а тому звернулась до суду з вимогами, викладеними в позові, які і уточнила заявою від 29.04.2025 року. В той же час відповідач не погоджується з вимогами позивача, пославшись на обставини викладені ним у відзиві, а саме що оціночною вартістю об`єкту нерухомості, та розміром внесків кожного з подружжя, які були визначені позивачем. Враховуючи зазначене, суд вважає, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач не давав згоди на отримання компенсації, що є порушенням як статті 71 СК України, так і частини другої статті 364 ЦК України. За таких обставин вказане суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів. Такий висновок узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц. Враховуючи, що спірна квартира є сумісно нажитим майном подружжя, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, припинення права відповідача на частку у спільному майні за рішенням суду не кореспондується з вимогами ч. 1 ст. 365 ЦК України (частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї), а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed