Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Адвокат Гедзик В. М. 24.09.2025 звернувся в суд з позовом в інтересах позивачки [PERSON] до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частини доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Заявлений позов обґрунтовував тим, що у шлюбі сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, та діти проживають з позивачкою. Відповідач добровільно кошти на утримання дітей не надає, хоча має таку можливість, інших дітей чи непрацездатних родичів на утриманні не має. Просив стягнути з відповідача також понесені позивачкою витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. 31.10.2025 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Микулич І. В. подано відзив, в якому сторона відповідача позов визнає частково, мотивуючи, що відповідач добровільно надає в межах своїх можливостей кошти на дітей. Фінансової можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини не буде мати можливості, оскільки є непрацевлаштований, систематично хворіє. Також на утриманні у відповідача перебуває батько [PERSON] , який хворіє та потребує дороговартісної операції. Відповідач погоджується сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). Також представник відповідача вважає, що витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн не є співмірними зі складністю справи, тому дану суму просив зменшити до 500 грн. Проти часткового задоволення позову не заперечував. Представник позивачки, адвокат Гедзик В. М. подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відсутність у відповідача офіційного працевлаштування, наявність захворювань, не звільняють батька від обов`язку утримувати своїх дітей. Розмір аліментів 1/3 частка від доходів, прямо передбачений ст. 183 СК України як нормативно встановлений розмір аліментів. Посилання відповідача про необхідність утримання свого батька не може бути підставою для зменшення обов`язку щодо утримання дітей. 20.11.2025 представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначив, що розмір аліментів у позовному провадженні визначає саме суд. Та 1/6 частина заробітку платника аліментів на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття буде обґрунтованим та доцільним з точки зору віку, стану здоров`я та матеріального становища дітей, а також відповідача. Позивачка в судове засідання не з`явилась, у поданій суду заяві представник позивачки просив справу розглянути у відсутності сторони позивачки, позов підтримав, просив його задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві представник відповідача просив справу розглянути у відсутності сторони відповідача, позов визнав частково з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву, просив стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Установлено, що в шлюбі сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, сторони разом не проживають, малолітні діти проживають разом з матір`ю. Відповідач не надає належного матеріального утримання дітям, у зв`язку з чим порушуються права малолітніх дітей сторін на належне утримання з боку батька, який проживає окремо від сім`ї, на належний рівень життя, необхідний для їх гармонійного, всебічного розвитку. Твердження відповідача про те, що він у добровільному порядку надає допомогу на утримання дітей, не спростовують необхідності стягнення аліментів. Згідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України). Відповідно до вимог ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При вирішенні спору суд відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України враховує наступні обставини: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дітей сторін, зокрема те, що діти здорові, перебувають на утриманні матері; 2) стан здоров`я відповідача, який хворіє, матеріальне становище відповідача, який не працює, розмір його доходу невідомий; 3) відсутність у відповідача інших дітей та непрацездатних утриманців; 3-1) відсутні дані щодо наявності у відповідача рухомого і нерухомого майна, грошових коштів. Слід зазначити, що наявність захворювань відповідача не підтверджують неможливість надання ним матеріальної допомоги дітям у заявленому розмірі. При цьому доказів перебування відповідача на обліку у центрі зайнятості як безробітного, суду не надано. Також посилання відповідача на те, що ним здійснюється утримання його батька [PERSON] , суд вважає безпідставними, оскільки останній є пенсіонером та отримує пенсію. При цьому, доказів здійснення відповідачем матеріального утримання батька суду не надано, медичні довідки, виписки, надані відповідачем суду лише підтверджують наявність захворювання в його батька, також квитанції про оплату медичних послуг не підтверджують факту, що саме відповідачем сплачені кошти. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що він є єдиною дитиною у свого батька, яка несе тягар по утриманню непрацездатного батька. Факт наявності у відповідача непрацездатного батька, з урахуванням встановлених обставин справи, не дає суду підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітніх дітей у меншому розмірі за розмір визначений судом до стягнення чи його звільнення від сплати аліментів на утримання дітей. При вирішенні спору суд також застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. З урахуванням викладеного, суд визначає до стягнення щомісячний розмір аліментів у частці заробітку (доходу) відповідача, що становить одну третю частину на двох дітей, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд зазначає, що розмір аліментів на двох малолітніх дітей сторін не може бути меншим 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, тобто по 1/6 частині на одну дитину. Суд уважає, що визначений розмір аліментів є об`єктивним з огляду на вимоги закону, відповідає встановленим судом обставинам справи, принципу рівності батьків в утриманні дітей, наданим доказам та вимогам СК України. На підставі статті 141 ЦПК з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн, з огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн, які понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та АО «Прикарпатська юридична компанія» 25.08.2025 укладено договір про надання правової допомоги (а.с.8-9), та згідно квитанції №2.287790739.1 від 01.09.2025 (а.с.13) позивачкою сплачено 5000 грн за надання професійної правової допомоги. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19. Ураховуючи категорію справи, яка розглядається в порядку спрощеного провадження, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивачки, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, з урахуванням позиції відповідача, який просив зменшити суму витрат на правничу допомогу,

Outcome: approved