Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01.02.2010 року по цивільній справі №2-117/2010 року за [PERSON] було визнано право власності на частку у майні набутого подружжям за час шлюбу, а саме на частку квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована на [PERSON] . Інша частина даної квартири належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 08.10.1996 року. Отже, вказане майно, у вигляді квартири [ADDRESS] , належить позивачу та [PERSON] на праві приватної часткової власності. [PERSON] помер [INFO] , після його смерті залишилося ніким успадковане майно у вигляді частки квартири [ADDRESS] . В даній квартирі позивач зареєстрована з 1999 року по теперішній час, сплачує комунальні платежі, робить поточний ремонт. Крім позивача ніхто не має жодного відношення до зазначеного нерухомого майна. Помешкання за вищенаведеною адресою вона використовує лише одна. Ухвалою судді Хорошівського районного суду від 28.08.2025 року відкрито провадження за даним позовом та призначено у справі підготовче судове засідання. 27.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача, Хорошівської селищної ради, в судове засідання не з`явився,\~селищний голова подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника селищної ради за наявними документами, зазначив що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по\~цивільній справі,\~як і\~судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстровану шлюбі, який вони розірвали 04.09.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Як слідує із копії договору купівлі-продажу від 08.10.1999 року, [PERSON] купив у [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] в смт Нова Борова Володарсько-Волинського району Житомирської області. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №82415649 від 03.09.2025 в спадковому реєстрі відсутня інформація про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01.02.2010 року по цивільній справі №2-117/2010 року за [PERSON] визнано право власності на частку у майні набутого подружжям за час шлюбу, а саме на частку квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована на [PERSON] . Згідно копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №26613776 від 05.07.2010 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №438619357 від 07.08.2025, [PERSON] є власником частки квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.1996 року; [PERSON] є власником частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01.02.2010 року, справа №2-117/2010 року. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] 01.08.2025 року виготовлено на замовлення [PERSON] . Ринкова вартість частки житлової квартири, загальною площею 30,7 кв.м. с-ще [ADDRESS] , яка належить [PERSON] становить 101310,00 грн.; загальна вартість квартири становить 202620,00 грн, про що свідчить висновок до звіту №12-08/25 про вартість оцінки майна , підготовлений суб`єктом оціночної діяльності ПП [PERSON] . Згідно долучених\~квитанцій про\~оплату комунальних\~послуг слідує,\~що [PERSON] \~за період\~ з\~2019\~по 2024\~роки здійснювала\~оплату за\~комунальні послуги\~за адресою:[ADDRESS] . Свідок [PERSON] , яка є сестрою позивача, суду надала показання, згідно з якими [PERSON] проживає більше 10 років підряд в кв. [ADDRESS] . Зазначену квартиру придбала разом зі своїм чоловіком [PERSON] під час перебування у шлюбі. Після розлучення з чоловіком вона продовжила проживати в цій квартирі, оплачує комунальні послуги. [PERSON] є власником частки зазначеного нерухомого майна. Стосовно іншої частки свідку невідомо чи укладались договори про передачу у власність [PERSON] зазначеного майна. Допитана як свідок [PERSON] повідомила, що її тітка [PERSON] проживала в квартирі в смт Нова Борова з 1998 року разом зі своїм чоловіком [PERSON] . Після розлучення продовжила проживати за цією ж адресою, оплачувала комунальні послуги, інші особи в квартирі не проживали. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вона з 1999 року і по даний час безперервно, відкрито і добросовісно володіє частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] , а тому має право на набуття права власності на вказане майно за набувальною давністю, на підставі\~ст.344 ЦК України. Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;\~володіння визнається\~відкритим,\~якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують\~інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що [PERSON] з 1999 року і по даний час безперервно та відкрито володіє частиною квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] . Що стосується добросовісності заволодіння вказаним нерухомим майном, то суд враховує наступне. Як зазначено вище, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, якщо володіння є добросовісним, тобто, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; це майно отримано з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Передання майна особі у володіння (володіння та користування), а не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] користується нерухомим майном, а саме часткою квартири, що належала [PERSON] , без відповідних правових підстав, що могли б свідчити про набуття майна саме у власність. Жодних дій по набуттю права власності на частки нерухомого майна вона не вчиняла, договір купівлі-продажу чи дарування між сторонами не укладався, докази на спростування вказаного суду не надано. Відтак, відсутні підстави вважати, що майно позивачем набуто добросовісно. Таким чином, відкрите безперервне проживання з 1999 року по даний час у вищевказаній квартирі, догляд та утримання житла не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном. Сам лише факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нерухомість на підставі ст.344 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт добросовісності заволодіння чужим майном частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] , а тому підстави для визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості згідно статті 344\~ЦК України відсутні. Також суд зазначає, що визнання відповідачем позовних вимог суперечитиме вимогам закону, оскільки статтею 344 ЦК України чітко визначені підстави набуття особами права власності за набувальною давністю, зокрема щодо добросовісності заволодіння чужим майном, і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. Тому, судом не приймається визнання позову відповідачем. Відтак, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності за набувальною давністю на нерухоме майно необхідно відмовити. Стосовно відшкодування судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

Outcome: dismissed