Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

15.10.2025 року представник позивача звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом та просив стягнути з [PERSON] на користь приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» суму виплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації в розмірі 67222,62 гривень та судові витрати. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23.10.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено спрощене провадження у справі з викликом учасників справи. Представник позивача в судове не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2\~ст. 191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~\~4\~\~ЦПК\~ України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що 12.09.2024 року між [PERSON] та ПрАТ «УПСК» укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 351/078/006568, за яким було застраховано у тому числі і від ризику дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль «Nissan Leaf», р.н. [NUMBER] . Строк страхування почався з 13.09.2024 року до 12.09.2025 року, страхова сума складає 550 000,00 грн., місце дії договору страхування - Україна. 29.11.2024 року у м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, по вул. Петлюри, 2, сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення транспортних засобів марки «Nissan Leaf» p.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «MAN TGX 26.440», р.н. [NUMBER] з причепом, під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Nissan Leaf», р.н. [NUMBER] були завдані механічні пошкодження. Враховуючи, що зазначений автомобіль був застрахований в ПрАТ «УПСК», 02.12.2024 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «УПСК» із письмовими заявою повідомленням (АВТОКАСКО) та заявою про виплату страхового відшкодування. 13.12.2024 року представником ПрАТ «УПСК» було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу «Nissan Leaf», р.н. [NUMBER] , про що складено Протокол технічного огляду колісного транспортного засобу. Також, виявлені пошкодження були зафіксовані за допомогою засобів фотофіксації. Відповідно до умов Договору страхування одним із варіантів встановлення розміру збитків є Калькуляція, складена за допомогою програмного комплексу «Аудатекс», що міститься в переліку програм, на які здійснюється посилання в Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, як на програми, за допомогою яких визначається вартість відновлювального ремонту. Відповідно доремонтної калькуляції №029426/24_ від 17.12.2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Nissan Leaf» р.н. [NUMBER] склала 167 396,68 грн. без ПДВ, з яких: Ср (вартість ремонтно-відновлювальних робіт) 17 225,11 грн.; См (вартість матеріалів) - 26447,49 грн.; Сс (вартість нових складників, що підлягають заміні) - 123724,08 грн. Відповідно до умов Договору страхування, враховуючи, що виплата страхового відшкодування мала здійснюватися безпосередньо на рахунок Страхувальника, виплата страхового відшкодування мала здійснюватися без ПДВ. Крім того, із суми страхового відшкодування мала бути утримана франшиза, передбачена Договором страхування у розмірі 2750,00 грн. Таким чином, розмір страхового відшкодування, яке ПрАТ «УПСК» мала сплатити [PERSON] склав 164 646,68 грн. (167 396,68 грн. вартість ремонту без ПДВ - 2750,00 грн. франшизи). Зазначене страхове відшкодування, відповідно до страхового акту від 26.12.2024 року, було сплачене таким чином: 10422,50 грн. були зараховані в рахунок не сплачених страхових платежів по Договору страхування; 154 224,18 грн. були перераховані безпосередньо на рахунок [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що ПрАТ «УПСК» виконала свої зобов?язання по зазначеному страховому випадку перед [PERSON] відповідно до умов Договору страхування у повному обсязі. На підставі ст. 993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник, або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 108 Закону України «Про страхування», страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов?язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Суд зазначає, що, заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов?язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов?язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов?язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків. У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватия та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов?язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності. Отже, статтею 108 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов?язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відбувається фактично заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов?язанні винуватця; у зобов?язанні страховика за договором (полісом) ОСЦІВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування. Аналогічна позиція наявна у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17. Також, суд зазначає, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов?язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов?язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов?язанні винуватця; зобов?язанні страховика за договором (полісом) ОСЦІВВНТ3). Відтак, у силу приписів статі 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов?язанні саме на тих умовах, які існували в останнього. Наведене узгоджується і з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2019 року у справі № 755/9320/15-ц, від 25.03.2019 року у справі №916/686/18. Згідно з частиною 1 статті 1187 ЦК України транспортні засоби є джерелами підвищеної небезпеки. Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, 17.01.2024 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №184982 відносно [PERSON] за порушення п. 10.1. Правил дорожнього руху. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2025 року по справі №369/21286/24, яка набрала законної сили 14.02.2025 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи, що ПрАТ «УПСК» сплатила [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 164 646,68 грн. за завданий з вини [PERSON] збиток, до ПрАТ «УПСК» від [PERSON] , на підставі ст. 993, ст. 1188 ЦК України та ст. 108 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до [PERSON] на суму 164 646,68 грн. У той же час, станом на момент ДТП, автомобіль «MAN TGX 26.440», р.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , був забезпечений полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності ТДВ «СК «Альфа-Гарант» №ЕР-222217411, який був укладений та почав дійти у 2024 році, що засвідчується витягом з Центральної бази даних МТСБУ. Таким чином, на зазначений поліс та умови виплати по ньому поширюються норми Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які діяли на час укладення полісу та набрання ним чинності, що прямо передбачено пунктом 6 розділу VI. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21.05.2024 р. №3720-IX, які введені в дію з 01.01.2025 року. Враховуючи викладене, 06.01.2025 року за вих. №0034/03 ПрАТ «УПСК» звернулася до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з претензією (заявою) про відшкодування завданого з вини [PERSON] збитку на суму 164 646,88 грн., яка була отримана в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 09.01.2025 р. Суд зазначає, що якщо ПрАТ «УПСК» здійснювало виплату страхового відшкодування по Договору добровільного страхування, на підставі його умов, без урахування зносу, то ТДВ «СК «Альфа-Гарант» мало здійснювати страхове відшкодування по Полісу обов?язкового страхування відповідальності з урахуванням зносу. Так, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до норм Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів на деталі, що підлягають заміні мав бути застосований коефіцієнт зносу (Ез), який, у даному випадку, склав 0,54333. Згідно з п. 8.2. Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу визначається з формулою Сврз = Ср + См + Сс х (1 - Ез), де Сврз - вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу; Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту. Таким чином, судом встановлено, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу склала: Сврз = 17225,11 грн. + 26447,49 грн. + 123724,08 грн. х (1 - 0,54333) = 100 174,06 грн. Отже, відповідно до вищезазначеного, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» мала сплатити ПрАТ «УПСК» - 100 174,06 грн. 12.05.2025 р. зазначену суму за ТДВ «СК «Альфа-Гарант» сплатило Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), що засвідчується платіжною інструкцією №14578. Сплата МТСБУ ПрАТ «УПСК» зазначених коштів замість ТДВ «СК «Альфа-Гарант» зумовлено наступним. 13.03.2025 р. Національний банк України ухвалив рішення про застосування до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» (ЄДРПОУ 32382598) заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії. Відповідно до ч. 9 ст. 54 «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплати за зобов?язаннями за договорами обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними страховиком, ліцензію якого анульовано, здійснюються МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ у порядку, встановленому відповідною радою МТСБУ, з дотриманням вимог цього Закону. Однак, не відшкодованими ПрАТ «УПСК» залишилися 64472,62 грн. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що невідшкодованими ПрАТ «УПСК» залишилися 67222,62 грн., проте, суд не може погодитись із даним твердженням, оскільки даний факт спростовується математичним вирахуванням та доказами, що додані до позовної заяви, а саме: 164 646,68 грн. (сума сплаченого позивачем для [PERSON] страхового відшкодування) - 100 174,06 грн. (сума сплаченого МТСБУ для ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування) = 64472,62 грн. (невідшкодована страхова виплата, що підлягає стягненню з відповідач на користь позивача) Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частини третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Системний аналіз статті 22, статті 166, частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню, є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі. Суд зазначає, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком (за полісом обов?язкового страхування) у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика (за полісом обов?язкового страхування) не виник обов?язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов?язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов?язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18. Згідно зі ст. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума виплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації в розмірі 67222,62 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору, у розмірі 2904 гривні 12 копійок, тобто, пропорційно розміру позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частиною 3 тієї ж статті ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що судові витрати на правову допомогу позивача склали 7000 гривень 00 копійок. На підтвердження вказаного факту в матеріалах справи наявні посвідчені копії: Договору № 1/07-2025 від 17.07.2025 року про надання професійної правової допомоги, акту прийому-передачі виконаних послуг №273 до Договору № 1/07-2025 від 17.07.2025 року про надання професійної правової допомоги та платіжної інструкції №162231061 від 25.09.2025 року, згідно якого представник позивача сплатив для адвоката вартість правової допомоги у розмірі 7000,00 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. Відповідно до позиції викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 910/4881/18 від 18.12.2018 року, зменшення витрат на правову допомогу можливе лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності. Згідно постанови Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року, за умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені. Верховний Суд прийшов до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 р. у справі №826/2689/15 зазначив, зокрема, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг. Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18, суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи. Верховний Суд розглядаючи справи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу неодноразово звертав увагу, також, на сутність стягнення судом таких судових витрат, зазначаючи, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, зокрема у сфері публічно-правових відносин (постанови Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 826/841/17, від 24.10.2019 р. у справі № 820/4280/17, від 25.10.2019 р. у справі № 826/13270/16). Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Outcome: partial