Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду системою «Електронний суд» із даним позовом, в якому вказав, що між ТОВ «Лінеура Україна»» та відповідачем було укладено договір № 4774762 від 29.06.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. В подальшому, 31.03.2025 ТОВ «Лінеура України» на підставі договору факторингу відступило право вимоги за вказаними вище кредитним договором ТОВ «ФК «Фінтраст капітал». Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договорами, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 48690,09 грн. 30 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 30 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо належності банківської картки відповідачу та отримання ним кредитних коштів. У судове\~засідання представник\~позивача не\~з`явився,\~у позовнійзаяві зазначив про розгляд справи за його відсутності, а також представником позивача подано заяву про те, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надавала. Конверт із ухвалою суду, судовою повісткою повернувся на адресу суду із поштовою відміткою «адресат відстуній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. 29 червня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позичальником [PERSON] було укладено у електронному вигляді кредитний договір №4774762. За кредитним договором у п.1.2 сума кредиту визначена у 8000,00 грн, за п.1.3 строк кредитування визначено на 360 днів з періодичністю сплати кожні 20 днів, згідно до графіку платежів, що є додатком №1 до договору. Пунктом 1.4.1 сторони погодили стандартну процентну ставку 1,5% на день. У пункті 1.6 сторони погодили орієнтовану загальну вартість кредиту за весь строк кредитування у 51200,00 грн. У пункті 2.1. сторони погодили, що товариство надає кредит у безготівковій формі на банківську картку клієнта [NUMBER] . 29 червня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позичальником [PERSON] було укладено у електронному вигляді додатковий договір до кредитного договору №4774762 від 29.06.2024, де сторони у пунктах 1.2 та 1.3 погодили, що позичальник отримує ще 500 грн кредиту та загальний розмір кредиту складає 8500,00 грн, з періодичністю сплати процентів кожні 20 днів. Строк кредитування визначено з 29.06.2024 по 30.06.2024 За пунктом 1.8 договору, сторони погодили, що загальна вартість кредиту становить 54392,50 грн. Додатком №1 до додаткового договору встановлено, що на погашення кредиту здійснюється 19 платежів із періодичністю у 20 днів. Згідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Лінеура\~Україна» борг [PERSON] станом на 31.03.2025 за вказаним кредитним договором становить 42230,09 грн, який складається з основного боргу 8499,98 грн та 29480,11 грн боргу за процентами, а також 4250 грн штрафних санкцій. За даним розрахунком відповідач у період з 29.06.2024 по 31.03.2025 сплатив 5572,82 грн. Згідно до розрахунку заборгованості [PERSON] , складеного ТОВ «Фінтраст Капітал», його заборгованість з 01.04.2025 по 23.06.2025 складає 8499,98 грн основного боргу та 10710,00 грн заборгованості за відсотками. ТОВ «Лінеура\~Україна» та\~ТОВ «ФК\~«Фінтраст Україна»\~уклали договір\~факторингу №31/03/2025\~від 31.03.2025,\~за яким\~позивач набув\~право вимоги\~за кредитними\~договорами,\~серед яких,\~як вбачається\~з витягу\~з реєстру\~боржників,\~і право\~вимоги до\~ [PERSON] \~(порядковий\~номер 708)\~за \~договором №4774762 на суму кредиту 8499,98 грн та 29480,11 грн відсотків, а разом 42230,09 грн. Як вбачається з виписки з банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», картка [NUMBER] належить відповідачу [PERSON] , і 29.06.2024 року на його рахунок було зараховано 8000,00 грн та 500 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1 та 2 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно до частини 1 статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено, відповідач за допомогою одноразового ідентифікатора підписав у електронному вигляді із ТОВ «Лінеура Україна» кредитний договір. Між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. У подальшому, згідно відомостей АТ КБ «ПриватБанк», відповідач отримав на свій картковий рахунок кредитні кошти у розмірі 8000,00 грн та 500 грн у день укладення кредитного договору. Згідно розрахунку заборгованості, кредитні кошти у повному розмірі повернуті не були, і у відповідача виник борг, за розрахунком позивача, наведеному у позові, на загальну суму 48690 грн, яка складається з тіла кредиту 8499,98 грн, проценти 29480,11 грн, а також проценти за 84 календарні дні 10710,00 грн. У подальшому, ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» уклали договір факторингу, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача. З 25.11.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» змінило назву на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Разом із цим, суд не погоджується із розміром вказаної заборгованості у зв`язку із наступним. Щодо нарахування відсотків, суд зазначає наступне. Пунктом 1.4.1 та 1.4.2 договору сторони визначили відсотки за стандартною ставкою 1,5% на день та знижену процентну ставку в день 1,43%. 24.12.2023 набрав сили Закон України\~№ 3498-IX від 22.11.2023, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». Частина 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» станом на дату укладення вказаного кредитного договору (в редакції Закону № 3498-IX від 22.11.2023) зазначає, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 відсоток. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування»\~доповнені п. 17 у якому зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності\~Законом України"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Водночас у п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг"\~зазначено, що\~дія\~пункту 5\~розділу I\~цього Закону\~поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Тобто, вимоги п. 17\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", діють лише щодо договорів про споживчий кредит, які були укладені до набрання чинності цим Законом (до 24.12.2023) і лише, якщо строк їх дії продовжувався після набрання чинності цим Законом. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що оскільки кредитний договір у цій справі був укладений після набуття чинності\~Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", то на нього не поширюється п. 17\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Суд наголошує на тому, що у даному випадку за приписами Пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень, до правовідносин неможливо застосувати пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень, (щодо денної процентної протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %), оскільки пункт 17 застосовується виключно\~до договорів що були укладені до набрання чинності Закону України\~№ 3498-IX. За таких обставин, у кредитному договорі від 29.06.2024, відповідно до частини 5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, не може перевищувати 1 відсоток. 1 відсоток від 8500 грн становить 85 грн. Тому за 360 днів кредитування (29.06.2024 по 30.06.2025 включно), проценти з тіла кредиту з розрахунку 1% на день від 8500 грн мали становити 30600,00 грн. Отже вірний розрахунок заборгованості має становити 33527,16 грн, який складається з: 8499,98 грн боргу з тіла кредиту + 30600,00 грн відсотків за користування кредитом, від яких слід відняти 5572,82 грн платежів відповідача на погашення кредиту. У зв`язку із викладеним позов підлягає частковому задоволенню у сумі 15790,00 грн. За наведених обставин, наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному розмірі 33527,16 грн. Що стосується наведеного у позові клопотання про нарахування у порядку ч.ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України відповідачу на суму боргу до моменту його погашення інфляційних втрат та 3% річних, суд вказує наступне. Згідно із ч. 10 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч. 11 ст.265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палата Верховного Суду від 05 червня 2024 року, справа № 910/14524/22, провадження № 12-4гс24 щодо застосування приписів частини десятої статті 238ГПК України (частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України). Під час прийняття рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд вправі відповідно до частини десятої статті 238ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) зазначити в рішенні про нарахування відповідних або відсотків, або ж пені до моменту виконання рішення. Не допускається зазначати в рішенні про одночасне нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Таке нарахування суд може здійснити лише на підставі процесуального клопотання позивача. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України(частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Отже, суд першої інстанції звертає увагу, що в рішенні суду може бути вказано лише щодо нарахування відсотків або пені, а ч. 10 ст.265 ЦПК України взагалі не передбачено можливість зазначення в рішенні нарахування інфляційних витрат. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на викладене, оскільки ухвалення рішення в цій частині є правом суду, а позивачем не обґрунтовано доцільності застосування ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення процесуального клопотання позивача. Згідно до положень ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог. Що стосується витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.\~8 ст.\~141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклав із адвокатом Столітнім М.М., договір про надання юридичних послуг №10/12-2024 від 10.12.2024р. За надання правової допомоги Позивачем та адвокатом Столітнім М.М. складено акт прийому-передачі виконаних робіт щодо боржника [PERSON] із загальною сумою гонорару у 10000 грн та вказівкою на те, що витрати часу склали 12 годин. Відповідно до\~положень частини\~3\~ст.\~141\~ЦПК України: при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд враховує, що ціною позову в даному випадку є кредит у розмірі 8500,00 грн. Отже, з цього слідує висновок про те, що дана справа не відноситься до категорії складних справ і складання позовів та клопотань у своїй більшості є подібними, оскільки не потребують проведення додаткових розрахунків. У звіті про надання правової допомоги зазначено, що робота з цією позовною заявою потребувала 12 годин часу, що вочевидь не є пропорційним обставинам справи. У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial