Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. ТОВ «Коллект Центр»\~ звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансових послуг №3508095 від 06.07.2021. Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що 06.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір №3508095 від 06.07.2021, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 9 000.00 грн на 15 днів. Відповідачем належним чином взяті на себе зобов`язання, які визначені вказаним договором, не виконуються, що є підставою для стягнення заборгованості у сумі 70\~087,50 грн, в тому числі заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) в розмірі 9 000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 60\~187,50 грн, заборгованість за комісіями 900,00 грн. При цьому, первинним кредитором ТОВ «МІЛОАН» було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал»), а ТОВ «Вердикт Капітал», в свою чергу, відступило право вимоги ТОВ «Коллект Центр», яке набуло право вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги. 24.11.2025 представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що за п. 2.1 договору кредит мав бути перерахований на картковий рахунок позичальника, однак реквізити такого рахунку ні в договорі, ні в додатках не зазначені. Єдина квитанція від 06.07.2021 містить лише фрагмент номера картки «VISA [NUMBER] *02», яка відповідачці не належить, а позивач не довів належності цього платіжного засобу відповідачу, направлення одноразових ідентифікаторів та факту отримання коштів. Матеріали справи не містять документів, що підтверджують зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача (IBAN, виписка, довідка банку), а з огляду на вимоги НБУ щодо використання формату IBAN зазначений у квитанції номер не може бути ідентифікований як рахунок відповідача. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування 9 000,00 грн, не довів наявність та розмір заборгованості, а розрахунок і довідка, складені позивачем та не визнані відповідачем, не є доказами отримання кредиту. Докази пролонгації договору відсутні, тому відсотки можуть бути стягнуті лише в межах строку кредитування в розмірі 1 678,50 грн. Комісія за надання кредиту стягненню не підлягає, оскільки позивач не визначив перелік додаткових чи супутніх послуг, за які вона встановлена. Заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є неспівмірними. З огляду на викладене, відповідач частково визнав позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором №3508095 від 06.07.2021 у сумі 10 687,50 грн (9000,00 грн кредит, 1 687,50 грн відсотки), витрати на правничу допомогу 1 000,00 грн, а також просив стягнути з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. 01.12.2025 позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що факт отримання відповідачем кредитних коштів належним чином доведений, нарахування процентів, комісій та штрафних санкцій здійснено відповідно до умов договору та вимог закону, пролонгація договору відбулася автоматично на стандартних умовах, право вимоги правомірно перейшло до позивача, а витрати на професійну правничу допомогу належно підтверджені. 05.12.2025 відповідач надіслав до суду заперечення проти відповіді на відзив, зміст яких зводиться до наступного. Відповідач зазначає, що строк кредитування за договором №3508095 становив 15 днів і доказів ініціювання ним пролонгації матеріали справи не містять. На його думку, проценти як плата за користування кредитом можуть бути стягнуті лише за період з 06.07.2021 по 21.07.2021 у сумі 1 687,50 грн, тоді як подальше нарахування процентів суперечить нормам ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема висновкам Великої Палати. Застосування позивачем «автопролонгації» без волевиявлення позичальника, без сплати комісій та без оновлених графіків платежів відповідач вважає юридично необґрунтованим і таким, що не підтверджує факту продовження строку кредитування. Комісію у сумі 900,00 грн відповідач вважає нікчемною відповідно до ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та практики Верховного Суду. На переконання відповідача, до стягнення підлягає лише 10 687,50 грн, з яких 9 000,00 грн тіло кредиту та 1 687,50 грн проценти за встановлений договором строк кредитування. Витрати позивача на професійну правничу допомогу, на думку відповідача, є завищеними та підлягають зменшенню до 1 000,00 грн з урахуванням принципів співмірності та розумності. Заяви (клопотання) учасників справи. У прохальній частині позовної заяви міститься прохання позивача розглядати справу за відсутності його представника. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. 16.12.2025 представник позивача подав клопотання про витребування у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації щодо картки № [NUMBER] : чи видавалась вона на ім`я [PERSON] та її вид (фізична/віртуальна); підтвердження зарахування 06.07.2021 кредитних коштів 9 000 грн (виписка за 0613.07.2021); ідентифікаційні дані власника та повний номер картки; фінансовий номер телефону, на який надходили підтвердження операцій; а також чи зазначений номер [NUMBER] міститься в анкетних даних [PERSON] 10.12.2025 представник позивача подав письмові пояснення по суті справи, а 11.12.2025 представник відповідача подав письмові заперечення проти додаткових пояснень позивача. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2025 вказану справу передано на розгляд судді Голяни О.В. Ухвалою суду від 06.11.2025 постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Суд відмовляє у задоволенні клопотання представника позивача від 16.12.2021 про витребування у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації щодо банківської картки № [NUMBER] , оскільки відповідач визнав позов у частині стягнення 9 000,00 грн як тіла кредиту. За таких обставин збирання додаткових доказів щодо зарахування зазначених коштів є недоцільним і не впливає на вирішення спору. Судом на підставі частини другої\~статті 247\~ЦПК у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 06.07.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір №3508095 від 06.07.2021, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 9 000.00 грн на 15 днів, з 06.07.2021 до 21.07.2021, зі сплатою комісії в розмірі 900.00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 1 687.50 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. У пункті 2.2.1 договору визначено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату), вказаний в п.1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п.1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п.1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 договору, в сумі та на умовах, визначених п.2.3 договору. За змістом п.3.4.2 договору позичальник має право здійснювати пролонгацію на умовах, передбачених цим договором. У пункті 2.3 договору визначено, що пролонгація може відбуватися на пільгових умовах (п.2.3.1.1) або на стандартних (базових) умовах. Пунктом 2.3.1.1. договору передбачено пролонгацію на пільгових умовах, та відповідно до якого позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Розділом 6 Правил надання фінансових кредитів передбачено умови пролонгації кредитного договору, а саме за кредитами PDL позичальник має право продовжити строк кредитування, далі пролонгація, на стандартних (базових) або пільгових умовах. 6.10.1. Пролонгація на пільгових умовах. 6.10.1.1.п на пільгових умовах на певну кількість днів можлива, якщо інформація про можливість та умови пролонгації доступна позичальнику на сайті Товариства або в програмно-технічних комплексах самообслуговування учасників платіжних систем чи інших осіб з якими Товариство уклало відповідні угоди. Товариство розміщує інформацію про можливість пролонгації на пільгових умовах виходячи з положень внутрішніх документів та клієнтської історії позичальника в Товаристві. Відсутність розміщеної Товариством інформації про можливість пролонгації означає неможливість для позичальника продовжити строк кредитування на пільгових умовах. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за відсотковою ставкою визначеною п.1.5.2 індивідуальної частини Договору. За умовами п.2.3.1.2. Договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Згідно з п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника із сплати таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. В Паспорті споживчого кредиту, підписаному електронним підписом одноразовим ідентифікатором, також зазначена інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] за договором №3508095 від 06.07.2021 виконало та надало їй кредит в сумі 9 000,00 гривень шляхом зарахування о 20:53 год. 06.07.2021 кредитних коштів, що підтверджується квитанцією LIQPAY, ID платежу 1698243613. 16.12.2021 було укладено договір №16/12-2021-43 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3508095 від 06.07.2021, окрім цього, 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3508095 від 06.07.2021. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором №3508095 від 06.07.2021. Оцінка суду. Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на основі кредитного договору. Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України). Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Договір був вчинений сторонами в електронній формі, тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір\~це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредитних коштів підтверджуються матеріалами справи, зокрема наданими позивачем доказами. Крім того, відповідачка визнала наявність заборгованості в частині тіла кредиту. З огляду на це суд вважає доведеними обставини щодо надання відповідачу грошових коштів за договором кредитування, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу (тіла кредиту) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Згідно з матеріалами справи, між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №3508095 від 06.07.2021, за умовами якого остання отримала кредитні кошти, строк повернення яких був визначений до 21.07.2021. Після спливу зазначеного строку кредит не був повернутий, а відповідач продовжив користування отриманими коштами. Як вбачається з наданих позивачем відомостей про щоденні нарахування та погашення, користування кредитними коштами тривало і після завершення первинного строку. Відповідно до пункту 2.3.1.2 договору це є підставою для автоматичної пролонгації кредитного договору на стандартних (базових) умовах, що не потребує внесення будь-якого платежу. Доводи відповідача про те, що пролонгація договору у разі несплати жодних коштів не застосовується взагалі, є необґрунтованими. Умови договору чітко розмежовують: -пільгову пролонгацію, яка можлива лише за умови внесення певних платежів та виконання вимог пункту 2.3.1.1 договору; -стандартну (базову) пролонгацію, яка настає автоматично в разі продовження користування кредитними коштами після спливу строку кредитування, незалежно від здійснення платежів (п. 2.3.1.2 договору). Відтак, ненадання відповідачем жодних платежів виключає можливість пільгової пролонгації, але не усуває факту пролонгації договору в цілому, оскільки стандартна пролонгація діє автоматично в силу прямих умов договору. Таким чином, невиконання відповідачем своїх зобов`язань із повернення тіла кредиту у строк, визначений договором, та фактичне користування кредитними коштами після спливу пільгового строку свідчить про автоматичне продовження строку дії договору відповідно до положень п.п. 1.5.2, 2.3.1.2 кредитного договору. Разом з тим, системний аналіз положень п.п. 1.11.4 кредитного договору щодо первинного строку кредитування (15 днів), а також п.п. 2.22.4 щодо максимально можливого строку пролонгацій (60 днів), дає підстави для висновку, що загальний строк користування кредитними коштами розпочався 06.07.2021 та мав завершитися 19.09.2021, оскільки після спливу 60 днів стандартної пролонгації умовами договору не передбачено можливість подальшого продовження строку кредитування. Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) наголошується, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом в розмірі 28 687.50 грн за період з 06.07.2021 по 19.09.2021, а за період з 20.09.2021 по 23.02.2022 правові підстави для стягнення заборгованості по відсотках відсутні. Відповідач стверджувала також про незаконність встановлення кредитодавцем комісії за надання кредиту в сумі 900 грн, вважаючи таку умову договору недійсною. Суд виходить з того, що 10 червня 2017 року набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. З огляду на доведеність факту існування між сторонами грошового зобов`язання та обізнаність відповідачки з умовами кредитування, є хибними її твердження про неправомірність нарахування комісії. Отже, визначена договором про споживчий кредит №3508095 від 06.07.2021комісія є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для позичальника. Судові витрати Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу (ст. 133, 137 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу несуть сторони та після розгляду справи підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову такі витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 роз`яснив, що принцип відшкодування судових витрат покликаний забезпечити ефективний захист прав у суді. Витрати на правничу допомогу відшкодовуються за умови подання: клопотання, детального опису робіт адвоката та доказів понесених витрат. Суд може зменшити їх розмір за клопотанням іншої сторони, яка доводить їх неспівмірність (ч. 46 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат визначається судом на підставі поданих доказів (договорів, рахунків тощо), що мають бути подані до завершення дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення за умови заяви про це до закінчення дебатів. У разі неподання доказів у зазначений строк заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Позивачем заявлено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн, що підтверджується договором №01-07/2024 від 01.07.2024, укладеним з АО «Лігал Ассістанс», та актом №13 від 31.08.2025 про надання юридичної допомоги. Враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, за позовом на суму 70 087,50 грн, із яких задоволено 38 587,50 грн, з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягали б стягненню 55,06\~% витрат на правничу допомогу, що становить 13\~764\~грн (із заявлених 25 000 грн). Разом з тим, суд встановив, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу навіть у сумі 13 764 грн є неспівмірним зі складністю справи, її характером та обсягом фактично виконаних робіт. Зокрема, справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, відповідач визнав позов частково в частині стягнення тіла кредиту, судове засідання не проводилося через неявку сторін, що свідчить про відсутність значного обсягу процесуальних дій з боку представника позивача. Крім того, суд враховує фінансове становище відповідача, який уклав кредитний договір на суму 9 000 грн, що вказує на обмеженість його матеріальних можливостей та робить надмірним покладення на нього обов`язку компенсувати витрати на правничу допомогу в повному розрахованому розмірі. З огляду на це, суд вважає обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним та необхідним витратам, покласти на відповідача обов`язок компенсувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3600,00 грн. Відповідачем заявлено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн, на підтвердження чого подано договір про надання правничої допомоги №08/2025 від 21.07.2025, додатковий правочин від 11.11.2025 до зазначеного договору, квитанцію №08/2025 від 11.11.2025 та акт приймання-передачі виконаних робіт від 11.11.2025. З урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України та пропорційного розподілу судових витрат, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено на суму 31 500,00 грн (що становить 44,94 % від загальної суми позову), на користь відповідача підлягає компенсація відповідної частки витрат на правничу допомогу в розмірі 3\~600,00 грн. Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, коли судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд має право зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому разі сторони звільняються від обов`язку відшкодовувати одна одній решту судових витрат. У даному випадку, з урахуванням розміру витрат кожної сторони та встановленої пропорції задоволених і відхилених вимог, частка витрат, що підлягає покладенню на позивача та відповідача, є рівною по 3 600,00 грн на користь кожної сторони. Отже, застосування ч. 10 ст. 141 ЦПК України означає, що різниця між сумами витрат, які сторони мали б компенсувати одна одній, відсутня. У цій частині кожна зі сторін фактично несе свої витрати самостійно, а обов`язок щодо будь-якого додаткового перерахунку коштів між сторонами не виникає. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, який відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 1\~333,36 грн. З цих підстав,

Outcome: partial