Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

05 грудня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівськох сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олега Валерійовича про скасування рішення про державну реєстрацію речового права, у якому позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47982210 від 29.07.2019 року, прийняте Державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації», [PERSON] щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 24 січня 2023 року. 09 січня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь Рекрут Світлани Валеріївни, третя особа - Державний реєстратор Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олег Валерійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності, у якій позивач за зустрічним позовом просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В., реєстровий номер 1792, що укладений між ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» та [PERSON] на нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1268661651101. Підготовче засідання, призначене на 24 січня 2023 року не відбулося у зв`язку із відсутністю у приміщенні суду електропостачання. Наступне підготовче засідання по справі призначено на 27 лютого 2023 року. Підготовче засідання, призначене на 27 лютого 2023 року не відбулося у зв`язку із відсутністю у приміщенні суду електропостачання. Наступне підготовче засідання по справі призначено на 10 березня 2023 року. У підготовче засідання, призначене на 10 березня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 21 березня 2023 року. 15 березня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича надійшли письмові пояснення щодо юрисдикційної підсудності справи. У підготовче засідання, призначене на 21 березня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву. Надано відповідачу за зустрічним позовом 15-ти денний строк для подання відзиву. Відкладено підготовче засідання по справі на 19 квітня 2023 року. 13 квітня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі, у яких остання просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. 19 квітня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли додаткові пояснення. У підготовче засідання, призначене на 19 квітня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. У підготовчому засіданні представник [PERSON] заявив усне клопотання про витребування доказів, а саме, належним чином засвідчених копій матеріалів реєстраційної справи щодо спірного майна. Ухвалою суду від 19 квітня 2023 року вказане клопотання задоволено, витребувано в Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії реєстраційної справи щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 1268661651101 та нежитлового приміщення, загальною площею 98, 4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1881842251101. Підготовче засідання по справі відкладено на 17 травня 2023 року. 16 травня 2023 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осію з питань безпосереднього виведення ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» з ринку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 17 травня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. У підготовчому засіданні, яке відбулося 17 травня 2023 року, представник [PERSON] адвокат Галайчук Г.С. звернулася до суду із клопотанням про витребування доказів, у якому просило витребувати у АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» інформацію про те, на чиє ім`я були відкриті особисті рахунки з електропостачання на нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] з 2006 року та по теперішній час, та на підставі яких документів були відкриті особисті рахунки електропостачання на даний об`єкт нерухомого майна, починаючи з першого власника, а також копії таких документів; у ТОВ «ІНФОКС» інформацію про те, на чиє ім`я були відкриті особисті рахунки з відопостачання на нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] з 2006 року та по теперішній час, та на підставі яких документів були відкриті особисті рахунки електропостачання на даний об`єкт нерухомого майна, починаючи з першого власника, а також копії таких документів Ухвалою суду від 17 травня 2023 року вказане клопотання задоволено, відкладено підготовчий розгляд справи на 20 червня 2023 року. 02 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 19 квітня 2023 року. 02 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від АТ «ДТЕК Одеські електромережі» надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 17.05.2023 року. 14 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь ТОВ «ІНФОКС» на виконання ухвали суду від 17.05.2023 року. 20 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копію договору про безкоштовне користування приміщенням цокольного поверху від 12.03.2007 року; копію договору про безкоштовне користування приміщенням цокольного поверху від 01.12.2015 року; копію акту опломбування лічильника електричної енергії №01073115, технічного паспорту та свідоцтва про упакування, додатку до договору; копія рахунків на сплату та платіжних інструкцій за 2020, 2021, 2022, 2023 роки, копія договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення від 23.07.2014 року №7305/3, копія акту технічного обстеження водомірного вузла №3436, 3435, 3434 та 3433. У підготовче засідання, призначене на 17 травня 2023 року з`явився представник [PERSON] . Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Представник [PERSON] адвокат Галайчук Г.С. звернулася до суду із клопотанням про витребування доказів, у якому просив витребувати Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» інформацію про те, коли та на підставі яких документів було відкрито особові рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] з електропостачання на ім`я ПП «Сервісна компанія «Комфорт Одеса» на нежитлове приміщенні, розташоване за адресою: [ADDRESS] та надати суду копії зазначених документів. Ухвалою суду від 20 червня 2023 року вказане клопотання задоволено. Підготовче засідання по справі відкладено на 22 серпня 2023 року. 26 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якій відповідач за зустрічним позовом просив відмовити у задоволення зустрічного позову у повному обсязі 28 червня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з ТОВ «ООЕК» на виконання ухвали суду від 20 червня 2023 року. У підготовче засідання, призначене на 22 серпня 2023 року з`явився представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 14 вересня 2023 року. У підготовче засідання, призначене на 14 вересня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 12 жовтня 2023 року. 11 жовтня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 12 жовтня 2023 року учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 09 листопада 2023 року. 08 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни надійшло клопотання про розгляд справи без участі. 09 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи висновок експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів. У підготовче засідання, призначене на 14 вересня 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 16 листопада 2023 року. 16 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про витребування доказів, у якому заявник просив витребувати у ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області оригінали наступних документів: договір від 02.02.2004 року №4218/299-268, акт прийому-передачі від 18.12.2006 року. 16 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи квитанції до прибуткового касового ордеру та довідку ТОВ «КОНСАЛЬ ЛТД». У підготовче засідання, призначене на 16 листопада 2023 року з`явився представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 29 січня 2024 року. 26 січня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 29 січня 2024 року учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 15 лютого 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 15 лютого 2024 року не відбулося у зв`язку із нестабільним підключенням до мережі інтернет, що підтверджується довідкою. Наступне підготовче засідання по справі призначено на 14 березня 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 14 березня 2024 року не відбулося у зв`язку із нестабільним підключенням до мережі інтернет, що підтверджується довідкою. Наступне підготовче засідання по справі призначено на 11 квітня 2024 року. 09 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича надійшли додаткові пояснення. 11 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 11 квітня 2024 року учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 30 травня 2024 року та пізніше на 11 червня 2024 року. 11 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про зупинення провадження у справі, у якому заявник просить зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішенням по справі №522/15351/20 за позовом [PERSON] до ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичниз осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ», ТОВ «ФІРМА «КОНСЛЬ ЛТД», ТОВ «ФІРМА «РЕАЛ ЕСТЕЙТ» про визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності. Також, 11 червня 2024 року Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про розгляд справи без участі. 11 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача - представника позивача адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про розгляд справи без участі. У заяві представник також зазначає про те, що не заперечуємо проти зупинення провадження по справі № 522/16370/22-Е до ухвалення кінцевого рішення по справі № 522/15351/20. У підготовче засідання, призначене на 11 червня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року провадження у справі № 522/16370/22-Е зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №522/15351/20. Ухвалою суду від 30 січня 2025 року поновлено провадження у справі. Засідання по справі призначено на 27 лютого 2025 року. 03 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про зупинення провадження у справі, у якому заявник просить зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішенням по справі №911/5186/14 (№522/15351/20). У підготовче засідання, призначене на 27 лютого 2025 року з`явився представник Церковної Ліни Анатоліївни, представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 31 березня 2025 року. 28 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 31 березня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 24 квітня 2025 року. Підготовче засідання по справі, призначене на 24 квітня 2025 року не відбулося у зв`язку із поганим інтернет з`єднанням. Наступне засідання по справі призначено на 02 червня 2025 року. 13 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про розгляд справи без участі. 02 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копію висновку судового експерта від 22.06.2021 року №105/2020 та копію висновку ТОВ «Одеське БТІ» від 28.03.2025 року №22/1/26/03/25. У підготовче засідання, призначене на 02 червня 2025 року з`явився представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про зупинення провадження у справі відмовлено. Підготовче засідання відкладено на 16 червня 2025 року. 11 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про відкладення розгляду справи. 13 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 16 червня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволено зазначені вище клопотання, підготовче засідання відкладено на 07 липня 2025 року. 26 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про зміну предмету позову, у якій заявник просив змінити предмет позову та витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47982210 від 29.07.2019 року, прийнятого державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» - Корсун Олегом Валерійовичем. У підготовче засідання, призначене на 07 липня 2025 року з`явився представник [PERSON] , [PERSON] та її представник, та представник Фонду гарантування вкладів. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 07 липня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про зміну предмету позову та викладено позовні вимоги у наступній редакції: - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47982210 від 29.07.2019 року, прийнятого державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» - Корсун Олегом Валерійовичем. Встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Відкладено підготовчий розгляд справи на 16 вересня 2025 року. 09 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні первісного позову. 09 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про зміну предмету позову, у якій заявник просив змінити предмет позову та викласти позовні вимоги в наступній редакції: - визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевичем Т.В., реєстровий номер 1792; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 11 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про залишення позову без руху, у якому позивач просить залишити первісний позов без руху. Засідання по справі, призначене на 16 вересня 2025 року не відбулося у зв`язку із замінуванням приміщення Приморського районного суду м. Одеси. Наступне підготовче засідання по справі призначено на 23 вересня 2025 року. 18 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, у якій заявниця просила звільнити [PERSON] від сплати судового збору за звернення до суду із заявою про зміну предмету позову або відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення по суті спору. У підготовче засідання, призначене на 23 вересня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року прийнято до розгляду заяву представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про зміну предмету позову, у якій заявник просив змінити предмет позову та викладено зустрічні позовні вимоги в наступній редакції: - визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевичем Т.В., реєстровий номер 1792; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Відкладено підготовчий розгляд справи на 14 жовтня 2025 року. 24 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про зміну первісного відповідача, у якій заявник просить суд виключити зі складу відповідачів Державного реєстратора Комунального підприємства Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олега Валерійовича. 24 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи довідку ОК-7. Підготовче засідання, призначене на 14 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному. Наступне підготовче засідання призначено на 22 жовтня 2025 року. Підготовче засідання, призначене на 22 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку із замінуванням приміщення суду. Наступне підготовче засідання призначено на 05 листопада 2025 року. 24 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка за зустрічним позовом просить відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. У підготовче засідання, призначене на 05 листопада 2025 року з`явився представник [PERSON] , представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про відстрочення та/або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання заяви про зміну предмету позову до ухвалення судового рішення у справі №522/16370/22-Е. Заяву представника [PERSON] адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича про залишення позову без руху залишено без задоволення. Також, ухвалою суду від 05 листопада 2025 року клопотання представника [PERSON] адвоката Галайчук Ганни Сергіївни про зміну первісного відповідача та питання про закриття підготовчого провадження у справі задоволено, виключено зі складу учасників справи у справі №522/16370/22-Е відповідача - Державного реєстратора Комунального підприємства Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олега Валерійовича. Закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування з чужого, незаконного володіння та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Київська Русь» в особі Рекрут Світлани Валеріївни, третя особа без самостійних вимог - Державний реєстратор Комунального підприємства Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсун Олег Валерійович про визнання недійсним договору купівлі- продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Справу призначено до судового розгляду на 04 грудня 2025 року. У судове засідання, призначене на 04 грудня 2025 року з`явився представник [PERSON] , представник [PERSON] та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 11 грудня 2025 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Щодо первісної позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. 24 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» - Корсуном Олегом Валерійовичем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47982210 від 29.07.2019 року, згідно якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.09.2020 року №222784972. Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що підставою для державної реєстрації є довідка, серія та номер: 437, виданий 18.12.2006 року, виданий: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», договір, серія та номер: 4218/299-268 (р), виданий 02.02.2004 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 18.12.2006 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , технічний паспорт, серія та номер: б/н, від 24.07.2019 року, видавник: ФОП « [PERSON] 14 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяною Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55694686 від 14.12.2020 року, згідно якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 року №237594941. Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2020 року №1792. Учасниками справи у заявах по суті справи не заперечується, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв.м., яке зареєстровано за [PERSON] та нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м., що зареєстровано за [PERSON] є одним і тим же самим нежитловим приміщенням. Вказана обставина також підтверджується копією висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/15351/20, що складений судовим експертом Скибінською Тетяною Михайлівною 22.06.2021 року №105/2020, де за результатами проведення експертизи, на підставі документів, наявних в матеріалах справи та виконання співставленні і накладання схематичного плану нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., яка належить [PERSON] , який міститься в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 року на схематичний план нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», який міститься в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року експертом було встановлено наступне: - розташування в будівлі нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку [ADDRESS] , яке належить [PERSON] та відображене в копії технічного паспорту , виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 року відповідає розташуванню в будівлі нежитлових приміщень площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року, а саме цокольний поверх; - місце розташування основних несучих конструктивних елементів нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку [ADDRESS] , яке належить [PERSON] та відображене в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 року відповідає місцю розташування основних несучих конструктивних елементів нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року; - планувальне рішення нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку [ADDRESS] , яке належить [PERSON] та відображене в копії технічного паспорту , виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 року відповідає планувальному рішенню нежитлових приміщень площею 97,5 кв.м., розташованих у будинку [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року; - площе нежитлового приміщення, розташованого у будинку [ADDRESS] , яке належить [PERSON] відображене в копії технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021 року, а саме, 98,4 кв.м., не відповідає площі нежитлових приміщень, розташованих у будинку [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «КИЇВСЬКА РУСЬ» та які відображені в копії технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011 року, а саме, 08.09.2011 року. Згідно висновку ТОВ «ОДЕСЬКЕ БТІ» від 28.03.2025 року №22/1/26/03/25, під час порівняння графічних матеріалів, а саме: - технічного паспорту від 08.09.2011 року, виданого КП «ОМБТІ та РОН» на нежитлове приміщення площею 97,5 кв.м., розташоване у будинку [ADDRESS] ; - технічного паспорту від 24.07.2019 року ФОП [PERSON] на нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку [ADDRESS] ; - технічного паспорту від 23.03.2021 року, виданого ТОВ «НОВЕ БТІ» на нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м., у будинку [ADDRESS] : встановлено, що об`єкти нерухомого майна розташовані на цокольному поверсі в будинку [ADDRESS] , конструктивні елементи опорних стін відображені на однакових відстанях, висота приміщення та розташування основних конструктивних елементів нежитлових приміщень, розміщення внутрішніх перегородок однакове, поверх розташування однаковий, розташування вікон та дверей однакове, таким чином, відображені на всіх трьох технічних паспортах приміщення є тотожними. Різниця в площі між технічним паспортом від 08.09.2011 року та за технічними паспортами від 24.07.2019 року та від 23.03.2021 року виникла через різні обладнання для отримання інформації (лазер дальномір, рулетка металева та інше). Тобто, існує ситуація, коли право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності (стаття 386 ЦК). Зокрема право власності може бути захищено шляхом речово-правових засобів: пред`явлення віндикаційного та негаторного позовів; також шляхом допоміжно речово-правових засобів захисту, у формі пред`явлення позову про визнання права власності тощо. Відповідно до норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що він є належним власником спірного приміщення, яке перейшло у власність інших осіб незаконно. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо особливостей застосування способів захисту цивільних прав, що враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК. Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Щодо особливостей способів захисту прав власника, слід звернути увагу, що власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий підхід Верховного Суду є сталим, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. Отже, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК. У постанові КЦС ВС від 04 жовтня 2024 року у справі № 754/413/22, Верховний Суд верховний суд зауважив, що обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації не призведе до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу щодо об`єкта нерухомого майна. У такому випадку релевантною для спірних правовідносин буде правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 910/3419/22, в якій вказано що: - … якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. У зв`язку з цим заперечення відповідача з приводу неефективного способу захисту не беруться до уваги; - … судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для закриття розділу Державного реєстру прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про права на це нерухоме майно, крім права власності. - скасування державної реєстрації права власності відповідача та закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можуть становити зміст окремих позовних вимог. У постанові КЦС ВС від 05 березня 2025 року у справі № 759/15423/18 зазначено, що доводи касаційної скарги відповідача про те, що задоволення віндикаційного позову у цій справі фактично призведе до виникнення підстав для здійснення подвійної реєстрації права власності на одне і те саме майно (його складову частину) за однією особою не заслуговують на увагу з огляду на таке. Якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. У зв`язку з цим заперечення відповідача з приводу неефективного способу захисту є безпідставними. Вирішення спору має призводити до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном, а тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на те, що подвійна реєстрація права власності на одне й те саме майно унеможливлює повноцінне володіння ним будь-якою особою, судове рішення у таких спорах обов`язково має призводити до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно ухвалюється. У таких справах кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, щоб подвійна реєстрація була припинена на майбутнє. Водночас слід звернути увагу на те, що як до так і після ухвалення судом рішення (до внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) не виключена можливість реєстрації інших, крім права власності, прав на нерухоме майно та їх обтяжень у розділі, який підлягає закриттю, у тому числі добросовісних набувачів таких прав. Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (див. постанову від 30 червня 2020 року у справі № 9/028-10/13 (пункт 10.28)). Судове рішення діє виключно inter partes (з лат. між сторонами) (див. постанову Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21 (пункт 6.23)). Тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження. Можлива наявність суперечностей між речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зареєстрованими у цих розділах, не є перешкодою для їх перенесення, оскільки вона виникла раніше внаслідок відкриття двох розділів реєстру на одне й те ж нерухоме майно. Державна реєстрація припинення таких прав та обтяжень здійснюється у загальному порядку на підставі відповідного судового рішення за позовом заінтересованої особи. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 910/3419/22. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою, другою, четвертою статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 13 Контитуції України визначається, що Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших. Згідно п. 79 постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції від 23.07.2019 року, що була чинна на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення за [PERSON] , для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, у порядку, передбаченому пунктами 30-34 цього Порядку, подаються: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо). У разі участі особи у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснилося закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо). У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); 3) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 4) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна); 5) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, - у разі державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли законодавством не передбачено оформлення та видачу документа на такий об`єкт нерухомого майна). Як вже було встановлено, підставою для державної реєстрації права власності щза [PERSON] на нежитлове приміщення що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98,4 кв.м були: - договір, серія та номер: 4218/299-268 (р), виданий 02.02.2004 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , - довідка, серія та номер: 437, виданий 18.12.2006 року, виданий: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД»; -акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 18.12.2006 року, видавник: ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , - технічний паспорт, серія та номер: б/н, від 24.07.2019 року, видавник: ФОП « [PERSON] . До матеріалів справи долучено копію договору пайової участі в будівництві від 02 лютого 2004 року №4218/299-268 (р), укладеного між ТОВ Фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , за яким учасники договору без створення юридичної особи на підставі об`єднання своїх пайових внесків зобов`язуються спільно діяти для досягнення спільної цілі отримання правовстановлюючих документів, проектування, будівництво та введення в експлуатацію будинку: [ADDRESS] . У п. 3.6.1 Договору визначено, що пайовику після закінчення будівництва об`єкту із створеної учасниками спільної часткової власності виділяється його частка в натурі у вигляді нежитлового приміщення в цокольному поверсі, загальною проектованою площею 98,4 кв.м. В матеріалах справи також наявний акт приймання-передачі (про виконання договору пайової участі в фінансуванні будівництва від 02.02.2004 року №4218/299-268 (р)), від 18.12.2006 року, сторонами за яким є ТОВ ФІРМА «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що у відповідності до договору про пайову участь у будівництві від 02.02.2004 року №4218/299-268 (р), укладеного між ТОВ ФІРМА «КОНСОЛЬ ЛТД» та [PERSON] , фірма виконала своє зобов`язання за договором та надала нежитлове приміщення в цокольному поверсі, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку по будівельному адресу об`єкта: [ADDRESS] (поштова адреса: [ADDRESS] ). Проте, зазначені документи не можуть свідчити про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем об`єкта нерухомого майна, а також не підтверджують факту законного набуття [PERSON] спірного нерухомого майна раніше ніж [PERSON] , з огляду на наступне. Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 29.06.2023 року №36133/21-34/36230/36231, підпис в акті від 18.12.2006 року та в договорі від 02.02.2004 року виконаний [PERSON] . Проте, запис дати документа та підпису від імені [PERSON] в акті, датованому 18.12.2006 року виконані пізніше квітня 2009 року, тобто, не в дату, вказану в документі (18.12.2006 року), а пізніше. У висновку також встановлено, що підпис від імені [PERSON] в договорі, датованому 02.02.2004 року виконаний у період, пізніший серпня 2009 року, тобто, не в дату, вказану в документі (02.02.2004 року), а пізніше. У клопотанні про долучення доказів представник [PERSON] адвокат Племениченко Геннадій Вячеславович зазначив наступне: «Як стверджує [PERSON] , можливо вона дійсно свій екземпляр договору не підписала відповідно саме 02.02.2004 року, а залишила собі та підписала пізніше, можливо і в 2009 році». У цьому клопотанні заявник також зазначає про те, що підписання свого екземпляру договору не в 2004 році, а в 2009 році не свідчить про будь-які порушення норм законодавства, у зв`язку з тим, що договір зі сторони ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» був підписаний саме 02 лютого 2004 року. У клопотанні наголошено, що експерту навмисно не ставилося питання щодо дати підписання договору зі сторони ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД», що свідчить про те, що слідчий дійсно знав про те, що договір іншою стороною був підписаний саме 02.02.2004 року. Проте, з зазначеними доводами погодитися не можна з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність). У ч.2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому, [PERSON] не надала ні усних ні письмових пояснень з приводу того, чому власний примірник договір від 02.02.2004 року було підписано нею у інший час, а не 02 лютого 2004 року. Також, не надала доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про те, що станом на 02 лютого 2004 року існували обставини, які унеможливлювали підписання нею вказаного договору. [PERSON] також не надала пояснень з приводу того, чому запис дати документа та підпису від імені [PERSON] в акті, датованому 18.12.2006 року виконані пізніше, тобто, не в дату, вказану в документі (18.12.2006 року). При цьому, стверджуючи про те, що договір зі сторони ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» був підписаний саме 02 лютого 2004 року, [PERSON] не надала жодного доказу на підтвердження вказаної обставини. Висновку експерта, який би підтверджував вказану обставину надано не було. Клопотання про проведення експертизи з метою визначення того, чи був договір зі сторони ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» був підписаний саме 02 лютого 2004 року в період розгляду справи не подавалося. Також, згідно п.3.1. наданого договору, пайовик зобов`язується в якості свого вкладу по договору надати грошові кошти, загальний розмір якого на момент укладення договору становить 52 742 Доларів США в гривнях по офіційному курсу НБУ на момент платежу в наступні строки: - 30 000 Доларів США в строк до 02.12.2004 року; - 12 000 Доларів США в строк до 30.06.2005 року; - 10 742 Доларів США в строк до 30.01.2006 року. На підтвердження виконання зазначених умову, [PERSON] було подано: - копію прибуткового касового ордера від 14.09.2004 року №167; - копію прибуткового касового ордера від 12.05.2005 року №237; - копію прибуткового касового ордера від 10.01.2006 року №11. На момент складання першого касового ордера, тобто, станом на 14.09.2004 року діяла Постанова КМУ «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 19.01.2001 року №72. У п. 3.1-3.2 вказаного договору, касові операції оформляються прибутковими та видатковими касовими ордерами, типові форми і порядок заповнення яких затверджені наказом Міністерства статистики України від 15.02.96 №51 "Про затвердження типових форм первинного обліку касових операцій" (далі - наказ Мінстату), і мають застосовуватися усіма підприємствами. Приймання готівки касами підприємств, у тому числі й одержаної з банку, проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання готівки видається квитанція за підписами головного бухгалтера або особи, уповноваженої керівником підприємства, і касира, засвідчена печаткою підприємства. Проте, у копії квитанції прибуткового касового ордера від 14.09.2004 року №167 відсутній такий реквізит квитанції як підпис головного бухгалтера, його прізвище та ініціали. Також, у графі «Касир, підпис, прізвище та ініціали» відсутні прізвище та ініціали касира. На момент складання інших касових ордерів діяла постанова КМУ «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 року №637. У постанові визначено, що касовий ордер первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України. Згідно п.3.3 Постанови, приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Проте, у копіях квитанцій 12.05.2005 року №237 та від 10.01.2006 року №11 відсутній такий реквізит квитанції як підпис головного бухгалтера, його прізвище та ініціали. Також, у графі «Касир, підпис, прізвище та ініціали» відсутні прізвище та ініціали касира. Оскільки, такі квитанції не містять обов`язкових реквізитів, визначених законодавством, вони не можуть бути належним доказом, що підтверджував би сплату грошових коштів. Також на підтвердження внесення коштів [PERSON] надала копію довідки від 18.12.2006 року №437, відповідно до якої між [PERSON] та ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» було укладено договір пайової участі у будівництві від 02.02.2004 року №4218/299-268 (р), відповідно до якого пайова частка була внесена у повному обсязі. Так, зі змісту висновку експерту за результатами проведення судової експертизи матеріалів документів від 21.03.2024 року №24-277, рукописний запис «437 18 декабря 2006 г.» в довідці №437 від 18 грудня 2006 року ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» виконано раніше 2019 року. Проте, доказів на підтвердження того, що дана довідка була дійсно підписана та видана 18 грудня 2006 року надано не було. Клопотань про проведення повторної або додаткової експертизи з метою визначення часового проміжку, коли був вчинений рукописний текст на довідці в період розгляду справи не заявлявся. Як вже було встановлено, [PERSON] зареєструвала право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку [ADDRESS] лише 24 липня 2019 року, тобто, через 15 років з дати договору та 13 років з дати акту приймання-передачі. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пунктів 1, 2 наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (чинного на час видачі спірних свідоцтв про право власності), до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав та формування Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а також затверджено відповідне Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, органами місцевого самоврядування. Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства проводити бюро технічної інвентаризації (пункти 6.1, 6.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно). Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою на підставі правовстановлюючих документів вже набутого права та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і, навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Реєстрація права власності через 13 років з моменту підписання акту, ненадання усних та/або письмових пояснень з приводу того, чому право власності не було зареєстровано протягом такого тривалого часу, а також ненадання доказів, які б свідчили про те, що протягом вказаного періоду існували обставини, незалежні від волі [PERSON] , які перешкоджали вчиненню реєстраційних дій свідчить про наявність в діях [PERSON] ознак недобросовісної поведінки. Про ознаки недобросовісної поведінки також свідчить те, що [PERSON] як власник об`єкта нерухомого майна відповідно до ст.322 ЦК України зобов`язана утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На підтвердження того, що [PERSON] користувалася спірним об`єктом нерухомого майна, нею було подано копію: - копію договору від 12 березня 2007 року, укладеного між ПП «СК «КОМФОРТ» та [PERSON] , відповідно до якого власник передав, а підприємство прийняло в тимчасове користування нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 98,4 кв.м., розташоване в будинку [ADDRESS] , поштовій адресі: [ADDRESS] ; - копію договору від 01.12.2015 року, укладеного між ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» та [PERSON] , за яким власник передав, а підприємство прийняло в тимчасове безоплатне користування приміщення цокольного поверху, загальною площею 98,4 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Проте, укладання безвідплатного договору на думку суду не може свідчити про те, що протягом усього часу [PERSON] користувалася спірним житловим приміщенням. Дійсно, 11 січня 2021 року між ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору від 01.12.2015 року, якою сторони встановили плату за користування вказаним житловим приміщенням у розмірі 2 500,00 гривень. Проте, вказану додаткову угоду укладено лише після виникнення спору в суді щодо вказаного об`єкта нерухомого майна у справі №522/15351/20. Більше того, [PERSON] не надала жодних доказів, які б підтверджували перерахування ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 2 500,00 гривень щомісячно. Також, не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] у встановленому законом порядку сплачувала податок від отриманої грошової суми. На підтвердження того, що вказаним приміщенням користувалися до моменту державної реєстрації також було подано: - копію акту про пломбування від 31.07.2014 року, складений ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО», споживач - ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА»; - копію технічного паспорту [NUMBER] розрахункового вимірювального комплексу від 31.07.2014 року, складеного ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО», споживач ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА»; Проте, відповіді з АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», що надійшла до суду 02.06.2023 року, АТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО» (правонаступником якого є АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» надавало послуги з постачання енергії за регульованим тарифом та відповідно укладало договори про постачання електричної енергії. Станом на кінець 2018 року за адресою: м. Одеса, вул. Пішонівська, 22/1 договори про постачання електричної енергії між АТ «ДТЕК Одеські електромережі» та власниками нежитлових приміщень не укладалися. Суд також звертає увагу на те, що договір про передачу майна в безоплатне користування між [PERSON] та ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» було укладено лише 01 грудня 2015 року, тобто, більш ніж через рік з моменту складання наданого акту та технічного паспорту, тому, не зрозуміло яким чином та на якій підставі ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» могло користуватися приміщенням житловим приміщенням та відповідно бути визначено як споживач електроенергії. До клопотання про долучення доказів від 20.06.2023 року також долучені квитанції про оплату ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» електричної енергії у період з 2020 по 2023 роки. Проте, зазначені докази не можуть підтверджувати добросовісне користування [PERSON] спірним нежитловим приміщенням, оскільки: - вказані квитанції підтверджують сплату ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» послуг з постачання електроенергії у період, коли між сторонами уже існував спір щодо об`єкту нерухомого майна. При цьому, квитанцій про оплату будь-яких житлово-комунальних послуг у період з 2006 по 2019 роки надано не було; - із відповіді з ТОВ «ООЕК», що надійшла до суду 28.06.2023 року вбачається, що вперше ПП «СК «КОМФОРТ-ОДЕСА» звернувся до ТОВ «ООЕК» із заявою-приєднанням до договору постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] - 28 грудня 2018 року. Із заяво-приєднанням до умов договору про постачання електричної енергії постачальника електричних послуг за адресою: [ADDRESS] , вид об`єкту офіс, ПП «СК «КОМФОРТ ОДЕСА» звернулося 24 червня 2020 року, при цьому, для приєднання до договору ПП «СК «КОМФОРТ ОДЕСА» подало не договір, укладений з [PERSON] , а акт приймання-передачі в експлуатацію об`єктів від 30.04.2014 року. У відповіді з ТОВ «ІНФОКС», що надійшла до суду 14 червня 2023 року визначено, що за адресою: [ADDRESS] на нежитлове приміщення особових рахунків філія «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС» не відкривала, у зв`язку з чим, документи на даний об`єкт нерухомості у філії відсутній. Тому, надані [PERSON] докази для підтвердження того, що вона з 2007 року добросовісно користувалася спірним об`єктом нерухомого майна спростовуються матеріалами справи. [PERSON] набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за результатами аукціону. Вказана обставина підтверджується: - копією протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b відповідно до якого переможцем аукціону, що відбувся 10 грудня 2020 року щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1268661651101 є [PERSON] . На підставі протоколу, 14 грудня 2019 року між [PERSON] та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець. Дійсно, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у справі №522/15351/20 було накладено арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м. Проте, з матеріалів реєстраційної справи, а саме, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 11.01.2021 року №240025163 вбачається, що відомості про арешт майна на підставі ухвали суду було внесено до реєстру лише на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.01.2021 року №56100444, тобто, через місяць після проведення аукціону та відповідно укладання договору купівлі-продажу. Проте, Верховний Суд неодноразово наголошував, що особа, яка придбала майно за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяжень на це майно, не може вважатися недобросовісним набувачем. Оскільки, спірне майно було придбано [PERSON] на публічних торгах під час процедури реалізації майна, що належало банку, а в Державно реєстру речових прав на нерухомого майна як на момент проведення аукціону, так і на момент укладання договору та проведення державної реєстрації об`єкта нерухомого майна, суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного об`єкта нерухомого майна. Тому, у урахуванням того, що [PERSON] не довела ту обставину, що вона добросовісно набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна та добросовісно користувалася ним, беручи до уваги ту обставину, що добросовісність [PERSON] презюмується, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., яке розташовано за адоресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1881842251101. Щодо зустрічної позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого, незаконного володіння, суд зазначає наступне. 11 грудня 2007 року між АБ "Кивська Русь" та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Консоль ЛТД" було укладено кредитний договір №12262-6/КЛ, предметом якого є надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредит) у вигляді відзивної не відновлювальної, кредитної лінії на таких умовах: -ліміт кредиту 19 000 000 грн. 00 коп. на строк з 11 грудня 2007 року по 11 грудня 2010 року з уплатою 19 відсотків річних; -фіксована плата за надання кредиту становить 95 000 грн. 00 коп. 30 вересня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Реал Естейт" (Іпотекодавець) та Публічним акціонерним банком "Київська Русь" (Іпотекодержатель) було укладено Іпотечний договір №4217, згідно з п.1.1. якого іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя за Кредитним договором №12262-6/КЛ, а також будь-якими змінами і доповненнями до нього, в тому числі стосовно збільшення процентної ставки за користування кредитом (строку пред`явлення, суми кредиту тощо), які укладені та будуть укладені у майбутньому (надалі "Кредитний договір"), укладеним між Іпотекодержателем і Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД"(Позичальник) , за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю по 10.12.2011р. включно, у порядку та на умовах, встановлених Кредитним договором, повернути кредит у розмірі 22 000 000 грн. 00 коп. та сплатити проценти за користуванням ним у розмірі 20% річних, комісії та штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором (надалі "Основне зобов`язання"). Вказане підтверджується рішеннямГосподарського суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у справі №911/1201/16, яким в рахунок часткового погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Консоль ЛТД" перед Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" за кредитним договором № 10124-6/КЛ від 14.08.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30.09.2011р. за реєстровим №4217, а саме, нежилі приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які належать Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма "Реал Естейт" на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 24.09.2007 року на підставі договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 року № 1449/299-491 та акту прийому-передачі квартири від 04.09.2007 року № 385, зареєстрованого у Комунальному підприємстві "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 22.10.2007 року під №1355, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно - під №20734944, вартістю 1 407 388 грн. (без ПДВ) шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь". Рішення набрало законної сили 24.04.2017 року. [PERSON] не спростувала те, що договір пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 року № 1449/299-491 та акту прийому-передачі квартири від 04.09.2007 року № 385 дійсно були укладені. На підставі вказаного рішення, державним реєстратором ДП «ЦЕНТР ОБСЛУГОВУВАННЯ ГРОМАДЯН» - Ковач Вікторією Петрівною, 07.06.2017 року прийнято рішенн про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35563579, яким на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у справі №911/1201/16 за ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2017 року №89023876, що наявний в матеріалах реєстраційної справи. Згідно копії протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b переможцем аукціону, що відбувся 10 грудня 2020 року щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1268661651101 є [PERSON] . На підставі протоколу, 14 грудня 2019 року між [PERSON] та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець. 14 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяною Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55694686 від 14.12.2020 року, згідно якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 року №237594941. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у справі №522/15351/20 було накладено арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м. Проте, з матеріалів реєстраційної справи, а саме, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 11.01.2021 року №240025163 вбачається, що відомості про арешт майна на підставі ухвали суду було внесено до реєстру лише на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.01.2021 року №56100444, тобто, через місяць після проведення аукціону та відповідно укладання договору купівлі-продажу. Відповідно до частин 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 46.1)). Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Як вже було зазначено, спірне майно було придбано [PERSON] на публічних торгах під час процедури реалізації майна, що належало банку, а в Державно реєстру речових прав на нерухомого майна як на момент проведення аукціону, так і на момент укладання договору та проведення державної реєстрації об`єкта нерухомого майна. Суд зазначає, що вказана обставина є визначальною у спірних правовідносинах. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункти 6.44, 6.45). Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 зазначила, зокрема, про те що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження (пункт 7.22). Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. У статті 1 Першого Протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "East/West Alliance Limited v. Ukraine"). Зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації. Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі "Fressoz and Roire V. France" ЄСПЛ зазначає, що "необхідність" будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі. Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься. Оскільки, придбання [PERSON] нежитлового приміщення за процедурою реалізації майна на прилюдних торгах і відсутність в реєстрі відомостей щодо обтяжень вказаного нежитлового приміщення, відсутні підстави вважати, що [PERSON] є недобросовісним набувачем. При цьому, покладання на [PERSON] обов`язку вчиняти дії, спрямовані на перевірку наявності обтяжень, окрім тих, що містяться в ДРРП є недопустимим. В іншому разі буде порушено наведені європейські стандарти правомірності втручання у право власності, оскільки, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Тому, з урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині витребування майна з чужого, незаконного володіння. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання договору недійсним, суд зазначає наступне. Згідно копії протоколу електронного аукціону №UA-EA-2020-12-04-000009-b переможцем аукціону, що відбувся 10 грудня 2020 року щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1268661651101 є [PERSON] . На підставі протоколу, 14 грудня 2019 року між [PERSON] та ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ було укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого продавець передав нежитлові приміщенні, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а покупець сплачує за нього грошову суму у розмірі, визначеному договором. Ціна договору відповідно до п.2.1. Договору склала 297 240,635 гривень, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став покупець. 14 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяною Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55694686 від 14.12.2020 року, згідно якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2020 року №237594941. У позовній заяві в якості визнання недійсним договору [PERSON] посилається на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у справі №522/15351/20 було накладено арешт на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м. Не зважаючи на наявність ухвали про арешт, 14 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» продало, а [PERSON] купила спірне нежитлове приміщення. Вказує, що знаючи про відповідну ухвалу ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» та знайомлячись з матеріалами справи відчужило спірний об`єкта нерухомого майна, що порушує майнові права [PERSON] та свідчить про недобросовісність ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ». Проте, як вже було зазначено, з матеріалів реєстраційної справи, а саме, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 11.01.2021 року №240025163 вбачається, що відомості про арешт майна на підставі ухвали суду було внесено до реєстру лише на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.01.2021 року №56100444, тобто, через місяць після проведення аукціону та відповідно укладання договору купівлі-продажу. Згідно ч.6 ст.272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому, [PERSON] не надала доказів, які б підтверджували ту обставину, що ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» у встановленому ч.6 ст.272 ЦПК України порядку отримало копію вказаної ухвали. Так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Щодо особливостей способів захисту прав власника, слід звернути увагу, що власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий підхід Верховного Суду є сталим, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. Отже, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК. У постанові КЦС ВС від 04 жовтня 2024 року у справі № 754/413/22, Верховний Суд верховний суд зауважив, що обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації не призведе до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу щодо об`єкта нерухомого майна. У такому випадку релевантною для спірних правовідносин буде правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 910/3419/22, в якій вказано що: - … якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. У зв`язку з цим заперечення відповідача з приводу неефективного способу захисту не беруться до уваги; - … судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для закриття розділу Державного реєстру прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про права на це нерухоме майно, крім права власності. - скасування державної реєстрації права власності відповідача та закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можуть становити зміст окремих позовних вимог. У постанові КЦС ВС від 05 березня 2025 року у справі № 759/15423/18 зазначено, що доводи касаційної скарги відповідача про те, що задоволення віндикаційного позову у цій справі фактично призведе до виникнення підстав для здійснення подвійної реєстрації права власності на одне і те саме майно (його складову частину) за однією особою не заслуговують на увагу з огляду на таке. Якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. У зв`язку з цим заперечення відповідача з приводу неефективного способу захисту є безпідставними. Вирішення спору має призводити до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном, а тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на те, що подвійна реєстрація права власності на одне й те саме майно унеможливлює повноцінне володіння ним будь-якою особою, судове рішення у таких спорах обов`язково має призводити до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно ухвалюється. У таких справах кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, щоб подвійна реєстрація була припинена на майбутнє. Водночас слід звернути увагу на те, що як до так і після ухвалення судом рішення (до внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) не виключена можливість реєстрації інших, крім права власності, прав на нерухоме майно та їх обтяжень у розділі, який підлягає закриттю, у тому числі добросовісних набувачів таких прав. Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (див. постанову від 30 червня 2020 року у справі № 9/028-10/13 (пункт 10.28)). Судове рішення діє виключно inter partes (з лат. між сторонами) (див. постанову Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21 (пункт 6.23)). Тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження. Можлива наявність суперечностей між речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зареєстрованими у цих розділах, не є перешкодою для їх перенесення, оскільки вона виникла раніше внаслідок відкриття двох розділів реєстру на одне й те ж нерухоме майно. Державна реєстрація припинення таких прав та обтяжень здійснюється у загальному порядку на підставі відповідного судового рішення за позовом заінтересованої особи. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 910/3419/22. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. За таких обставин, у разі пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого, незаконного володіння, необхідність у заявленні вимоги про визнання недійсним договору відсутня, оскільки, рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження, а тому, обраний [PERSON] спосіб захисту у розумінні наведених вище приписів не є належним способом захисту. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Тому, враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в цій частині. Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов`язаних з розглядом справи. Згідно платіжної інструкції 02.12.2022 року №Н729-6С9В-ММВ1-6А7Н, позивач сплатив 1 984,80 гривень в якості судового збору. Також, ухвалою суду від 05 листопада 2025 року відстрочено [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , сплату судового збору за подання заяви про зміну предмету позову до ухвалення судового рішення у справі №522/16370/22-Е. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертизою серії 12ААА №312710, [PERSON] є особою з інвалідністю 2-ї групи безстроково. У п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вказано, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, [PERSON] належить до переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, то з останньої не може бути стягнуто суму сплаченого позивачем судового збору. Позивач в даному конкретному випадку може компенсувати за рахунок держави витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі зазначеного,

Outcome: approved