Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав. Посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.09.2023 року шлюб між ними було розірвано. [INFO] від шлюбу у них народилася донька [PERSON] . Батьком дитини є [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2024 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частки від усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.10.2023 року до досягнення дитиною повноліття. На даний час відповідач ухиляється від виконання обов`язків щодо спільної малолітньої дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її розвитком, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що полягає в тому, що останній не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не створює умов для отримання освіти, не виконує рішення про стягнення аліментів. Фактично донька перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, однак її власних коштів недостатньо для належного утримання дитини. Відповідно до листа Чернівецького ліцею №18 №02-03/162 від 19.08.2024 року [PERSON] , [INFO] навчається в ліцеї з 01.09.2022 року. за період навчання показала себе як старання, дисциплінована учениця. Мати [PERSON] приймає участь у вихованні дитини, вчасно приводить та забирає дитину з ліцею, приймає участь у виховних заходах та батьківських зборах. Добровільні внески за дитину сплачувала мати. Батько [PERSON] з 01.09.2022 року по червень 2024 року ліцей відвідував декілька разів, на батьківські збори не приходив. Також, зазначила, що постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 липня 2023 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП. Відповідач 16.06.2023 року о 18 годині 30 хвилин в [ADDRESS] , здійснив постріли з пневматичної рушниці по балкону [PERSON] . За вказане правопорушення на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривень у дохід держави. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2023 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого статтею 173 КУпАП. 20 червня 2023 року біля 08 години 40 хвилин [PERSON] , знаходячись у [ADDRESS] , здійснив постріл із пневматичної рушниці в бік [PERSON] . Крім цього, відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23.01.2024 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 26.11.2023 року відповідач, перебуваючи за місцем проживання, вчинив психологічне насилля стосовно [PERSON] , а саме: принижував честь та гідність. При цьому, вказані дії були здійсненні у присутності спільної малолітньої дитини [PERSON] . У листі Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області №10619 від 21.07.2023 року повідомлено, що 15 липня 2023 року о 21 год. 11 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» від [PERSON] про те, що [PERSON] , [INFO] , необхідна медична допомога, оскільки у нього після приїзду з місця проведення бойових дій психічні відхилення, галюцинації. На місце події прибула бригада №17 для госпіталізації останнього до медичного закладу по вул. Мусорського, 2, м.Чернівці з метою подальшого обстеження та лікування. Крім цього, 18 липня 2023 року позивач повторно звернулася до відділу поліції у зв`язку із тим, що відповідач за місцем проживання намагається вчинити самогубство. На місці події прибула бригада №17 для госпіталізації останнього до медичного закладу по вул. Мусорського, 2, м. Чернівці для подальшого обстеження та лікування. Також, 09 листопада 2023 року [PERSON] повторно звернулася до Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області з письмовою заявою про те, що [PERSON] з 29.07.2023 року перебуває в центрі реабілітації «Ренесанс», що розташований за адресою: [ADDRESS] та лікується від наркозалежності та провести з останнім профілактичну бесіду з останнім з приводу того, щоб не наражав на небезпеку її та їх спільну малолітню дитину. 08.05.2024 року за її заявою ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області було внесено відомості до ЄРДР про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Ще одним підтвердженням того, що відповідач байдуже ставиться до дитини є те, що ним без дозволу органу опіки та піклування було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , незважаючи на те, що місце проживання доньки було зареєстроване у вказаному житловому приміщенні. У зв`язку з зазначеним вона вимушена була оспорювати договір у судовому порядку. Зважаючи на наведене, вважає, що наявні підстави у відповідності до п.2 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Просила позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11.02.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 05.08.2025 року по справі було ухвалено заочне рішення. Ухвалою суду від 22.09.2025 року заочне рішення по справі було скасовано та призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. 01.10.2025 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено судовий розгляд по суті. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що [PERSON] не приймає участі у житті доньки. Його поведінка під час спільного проживання була небезпечною для дитини. Відповідач вживає наркотичні речовини, перебував вдома у стані наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим притягався до відповідальності. [PERSON] був мобілізований до лав Збройних Сил України у серпні 2022 року та був звільнений 2023 року. З вересня 2024 року він до дитини не приходив та не спілкувався із нею. Вона не чинила перешкоди батьку у спілкуванні з донькою. Просила позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав та підтвердив, викладені у ньому обставини. Пояснив, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків. Просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив суду, що у зв`язку з збройною агресією рф був мобілізований до лав ЗСУ та приймав безпосередню участь у бойових діях. Після цього у нього дійсно були певні проблеми, пов`язані із вживанням заборонених речовин. Він проходив лікування від залежності та намагається налагодити своє життя. [PERSON] зазначив, що любить свою доньку та намагається налагодити із нею відносини, вітав її на день народження. Вони спілкуються по телефону. На даний час між ним та позивачем після розірвання шлюбу склались неприязні відносини, що впливає на його стосунки з дитиною. У нього вдома є обладнана кімната для дитини і він хоче, що вона до нього приходила. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача заперечувала проти позову. Зазначила, що [PERSON] намагається налагодити відносини із донькою, проте мати не дає йому можливості спілкуватись із нею. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві підтримав наданий органом опіки та піклування висновок та просив розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.09.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.08.2011 року Чернівецьким міським управлінням юстиції, актовий запис №1180, було розірвано (а.с.10-11). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 01.12.2015 року, від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька - [PERSON] (а.с.9). Батьком дитини зазначено [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2024 року, з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частині від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 09.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.12-13). Своїх обов`язків по сплаті аліментів на утримання дитини відповідач належним чином не виконував. 08.05.2024 року до ЄРДР за заявою [PERSON] були внесені відомості про кримінальне провадження №12024263020000486 відносно [PERSON] за ч.1 ст.164 КК України (а.с.30). Із дослідженої судом довідки ПМД №2 від 07.08.2024 року встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] знаходиться на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка». За медичною допомогою до КНП «Міська дитяча поліклініка» до лікаря-педіатра звертається мати [PERSON] (а.с.29). Окрім того, встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11.03.2024 року було задоволено позов [PERSON] . Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 12 вересня 2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко Мариною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 2536, з тих підстав, що його укладено без надання дозволу органу опіки та піклування ЧМР, оскільки у квартирі зареєстрована малолітня дитина, батьком якої є дарувальник (а.с.41-45). Також, судом було досліджено висновок практичного психолога-консультанта за результатами проходження психологічної діагностики [PERSON] від 10.09.2024 року. Зазначеним висновком встановлено, що взаємодія [PERSON] з донькою [PERSON] характеризується емоційною відстороненістю, недостатньою залученістю у вихованні та відсутністю стабільної підтримки. [PERSON] , вже відчуває себе самостійною, позбавленою емоційного контакту з батьком, що негативно впливає на її самооцінку та загальний психологічний стан. Спостерігається ознаки тривожності та емоційної ізоляції, які можуть мати тривалі наслідки для її емоційного розвитку. Непослідовність у виховних підходах батька, його байдужість до потреб доньки та відсутність активної участі в її житті створюють ситуацію, за якої [PERSON] не отримує належної підтримки від батька, без якої важко забезпечити здоровий емоційний розвиток. Такі умови можуть призводити до затримки у формуванні соціальних навичок, труднощів у самовираженні та встановленні довірливих відносин у майбутньому. З огляду на виявлені проблеми у стосунках між батьком і дитиною, рекомендовано звернути увагу на необхідність перегляду батьківської ролі в житті дівчинки, зокрема забезпечення умов, які сприятимуть її емоційному комфорту, стабільності та здоровому розвитку (а.с.49-56). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання вимог статті 19 СК України ухвалою суду від 31.10.2025 року було витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо суті розв`язання спору. 25.11.2025 року Службою у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради було складено висновок, відповідно до якого орган опіки та піклування з метою соціального та правового захисту інтересів малолітньої [PERSON] , вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що факти свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження. (а.с.62-65 Том 2). За інформацією Центру реабілітації залежностей «Ренесанс» №307 від 11.02.2024 року встановлено, що [PERSON] дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні в закладі в період з 28.07.2023 року по 24.11.2023 року. Також, листом від 20.01.2025 року ГУНП в Чернівецькій області повідомило Службу у справах дітей ЧМР, що кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.164 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю у події ознак кримінального правопорушення. Із дослідженого судом розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню [NUMBER], встановлено, що станом на 27.08.2025 року заборгованість зі сплати аліментів у боржника [PERSON] відсутня (а.с.201 Том 1). Окрім того, судом було досліджено військовий квиток [PERSON] , посвідчення учасника бойових дій № [NUMBER] , довідку [INFO] від 05.08.2022 року №195/22, з яких вбачається, що відповідач 21.08.2022 року був призваний на війську службу за мобілізацією та приймав участь у бойових діях. [PERSON] звільнено з лав ЗСУ у травні 2023 року (а.с.202-208, 236 Том 1). 22.02.2025 року [PERSON] було повторно зараховано на військову службу до військової частини № [NUMBER] та призначено на посаду водія-механіка. 10.06.2025 року військовослужбовцем було подано рапорт №402 від 10.06.2025 року, на підставі якого його з 20.06.2025 року було виключено зі списків особового складу військової частни. Додатково повідомлено, що [PERSON] був безпідставно відсутнім у період часу з 20.03.2025 року по 11.05.2025 року (а.с.240 Том 1). Згідно службової характеристики на [PERSON] , виданої командиром ВЧ [NUMBER] , за час проходження військової служби відповідач зарекомендував себе як військовослужбовець, який спроможний виконувати поставлені завдання. Свої обов`язки опанував у повному обсязі та спроможний їх виконувати на тому рівні, який дозволяє йому стан здоров`я. Постійного контролю не потребує. Працює над вдосконаленням своїх професійних знань, фізичних та моральних якостей. Проявляє розумну ініціативу. Не намагається ухилитися від виконання обов`язків військової служби та не схильний до вживання алкогольних напоїв (а.с.237 Том 1). Окрім того, судом було досліджено відповідь Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.09.2025 року, відповідно до якої [PERSON] були виконані постанови суду про притягнення його до адміністративної відповідальності у справах №727/6904/23, №727/6903/23, 727/12953/23 та сплачені штрафи, у зв`язку з чим на підставі ст.39 КУпАП відповідач вважається таким,що не був підданий адміністративному стягненню (а.с.18-22 Том 2). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ст.5 Сімейного кодексу України передбачено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України регламентовано, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року (далі-Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Згідно ст.27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст.164 СК України. Зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що відповідач не проявляє зацікавленості в подальшій долі доньки, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Покладених на нього обов`язків [PERSON] не виконує, аліменти належним чином не сплачує, внаслідок чого відносно нього було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.164 КК України. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Розглядаючи аргументи позивача щодо наявності підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини на підставі п.2 ч.1 ст.164 Кодексу, суд враховує таке: Між батьками дитини [PERSON] та [PERSON] з часу розірвання шлюбу з вересня 2023 року склались конфліктні відносини. На момент розірвання шлюбу дитині було вісім років. Факт розлучення батьків за ініціативою матері та неприязні відносини, що між ними склались, безумовно вплинули на малолітню дитини та психологічно травмували її. Під час судового розгляду встановлено, що батько [PERSON] повністю погасив заборгованість зі сплати аліментів та кримінальне провадження відносно нього, порушене за ч.1 ст.164 КК України, було закрито за відсутню у події ознак кримінального правопорушення. Аргументи представника позивача щодо неодноразового притягнення відповідача до адміністративної відповідальності суд відхиляє, оскільки останній на підставі ст.39 КУпАП вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Відповідач у судовому засіданні запевнив суд, що любить доньку та бажає виховувати її. На підтвердження зазначеного [PERSON] надав суду смс переписку із донькою по телефону, яка була досліджена судом (а.с.54-61 Том 2) та безумовно підтверджує ту обставину, що батько вживає заходів з метою налагодження відносин із донькою. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключнийі надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі№ 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17,від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 рокуу справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що неє неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява№ 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). У даному спорі суд враховує, що Органом опіки та піклування, відповідно до висновку від 25.11.2025 року, не було встановлено фактів свідомого, винного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] протягом тривалого часу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері) так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «67. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. При цьому, суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батьків, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьківу кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У матеріалах справи немає доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, неможливість змінити поведінку батька у кращу сторону. У 2023 року [PERSON] було мобілізовано до лав Збройних Сил України, він є учасником бойових дій, пов`язаних із наданням відсічі проти збройної агресії рф. Таким чином, протягом тривалого часу розлука між батьком та дитиною була спричинена об`єктивними обставинами участі батька в бойових діях та відсутністю у нього можливості бачитися та спілкуватися з донькою. Відповідач виконував свій конституційний обов`язок, захищав Батьківщину та у зв`язку з цим частково втратив контакт із дитиною, проте його вина у цьому відсутня. Участь у бойових діях (особливо в умовах війни), навіть якщо це спричинило втрату психоемоційних зв`язків між батьком та дитиною, не є підставою для позбавлення батьківських прав. Окрім того, суд установив, що відповідач дійсно протягом року не приймав участі у вихованні дитини через виниклі неприязні відносини між ним та матір`ю дитини та наявними у нього проблемами після звільнення з лав ЗСУ, проте на даний час [PERSON] вживає заходів з метою налагодження відносин із донькою, що свідчить проте, що вінне втратив інтересу до дитини та має намір налагодити із нею відносини. Не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав відповідача довідки з навчального закладу та медичних установ, які містять загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні дитни і не розкривають усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, вони в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав. Посилання позивача лише на заборгованість зі сплати аліментів, як підставу позбавлення батьківських прав відповідача, є необґрунтованим. Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання батька до надання дитині належного утримання. Верховний Суд у своїх правових позиціях зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, постанова Верховного Суду провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, провадження № 61-7195св20 та ін.). Проте зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. З урахуванням встановлених обставин справи, поведінки обох батьків, між якими існує особистісний конфлікт, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з батьками та збереження зв`язків із ними обома, заперечення [PERSON] проти позбавлення батьківських прав й бажання брати участь у вихованні дитини, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки. Поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а, навпаки, сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам. Період, протягом якого батько не підтримував контакту з дочкою (зокрема, через безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України) тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, проте цей фактор сам собою не може виключати можливість відновлення зв`язків між дочкою і її біологічним батьком. Позивач при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Водночас суд визнає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання доньки [PERSON] , [INFO] , поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідачу раніше не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, що на думку суду спонукатиме його до вжиття реальних заходів для налагодження відносин із малолітньою донькою. Натомість позиція останнього при розгляді спору свідчить про небайдужість та інтерес батька до дитини, бажання брати участь у її житті. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed