Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Представник позивача адвокат Железняк В.К. в інтересах позивача 10.06.2025 за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом, згідно з яким просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 56 835,72 гривень як безпідставно набуте майно. За змістом позову 08.06.2021 між [PERSON] та АТ „Банк Кредит Дніпро укладено кредитний договір № 22038000515478, відповідно до умов якого позивачу строком на 36 місяців (до 08.06.2024) надано кредитні кошти в сумі 64 770,00 гривз цільовим призначенням на споживчі потреби. Сторона позивача стверджує, що позивач своєчасно та у повному обсязі виконував свої зобов`язання за кредитним договором. Разом з цим, в п 1.2. та розділі 4. Графік платежів кредитного договору встановлено, що під час користування кредитом позивач має сплатити банку комісію за обслуговування кредитної заборгованості розміром 56\~835,72 гривень, встановивши сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту розміром 64 770,00 гривень (в перший рік 4% від суми кредиту, що складає 2 590,80 гривень щомісячно), банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір комісійної винагороди відповідно до тверджень сторони позивача вносить істотний дисбаланс договірних прав та обовєязків на шкоду позичальнику, як споживачу, що свідчить про несправедливість вказаних вище положень договору. Так, 27.06.2024 у цивільній справі № 336/13331/23 Хортицький районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яке набрало законної сили 05.11.2024, про часткове задоволення позову [PERSON] шляхом зобов?язання АТ Банк Кредит Дніпро здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за договором №22038000515478 від 08.06.2021 з огляду на нікчемність п.1.2 цього договору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Після ухвалення рішення позивач звернувся до відповідача з заявою про виконання рішення суду та перерахування заборгованості за Кредитним договором. Відповідач листом від 20.11.2024 р. № 16-12231 повідомив Позивачу, що добровільно виконав рішення суду, заборгованість за кредитним договором №220380000515478 від 08.06.2021 повністю погашена. Проте перерахунку заборгованості стороною позивача не отримано, відповідно, розмір надмірно сплачених коштів в якості комісії за обслуговування кредиту встановити не видається за можливе. Так, представник позивача стверджує про безпідставність заволодіння грошовими коштами з боку банку під час виконання позивачем обов?язків за кредитним договором, відповідно, на відповідача в даному випадку розповсюджуються положення ст.1212, 1213 ЦК України. На підставі наведеного, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, наводячи посилання на приписи ст.1212, 1213 ЦК України, положення Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів», сторона позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2025 постановлено дну справу передати за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою суду від 14.07.2025 постановлено прийняти позовну заяву до свого провадження та відкрити провадження у справі, звільнити [PERSON] від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Крім того, згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов, що роз?яснено відповідачу. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу - заперечень (з дня отримання відповіді на відзив), які мають відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, а також одночасно з поданням до суду повинні бути надіслані іншим учасникам справи (у копіях). 31.07.2025 представницею відповідача Мельник В.В. за допомогою системи «Електронний суд» з дотриманням строку на подання, визначеного ухвалою суду, скеровано відзив на позовну заяву, за змістом якого банк заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з огляду на таке. 27.06.2024 Хортицьким районним судом у м.Запоріжжя ухвалено рішення у справі №336/13331/23 за позовом позивача до банку про захист прав споживачів шляхом зобов`язання банку перерахувати заборгованість за кредитним договором №220380000515478 від 08.06.2021, зокрема, сплачену комісію позичальником зарахувати на погашення тіла кредиту і процентів за користування кредитом та повернути Позивачу залишок коштів у разі наявності таких. Даним рішенням, серед іншого, у задоволенні позовної вимоги про повернення позивачу залишку грошових коштів відмовлено, з огляду на те, що захисту підлягає лише порушене право, яке на дату ухвалення судом рішення відсутнє. Рішення суду першої інстанції за результатами апеляційного перегляду залишено без змін, в касаційному порядку по суті не переглядалось. При цьому, рішення суду щодо здійснення перерахунку кредитної заборгованості виконано банком в добровільному порядку, про що невідкладно повідомлено позивача шляхом направлення відповідного листа (20.11.2024 вих.№16-12231). Сторона відповідача наголошує також, що доказів сплати 56\~835,72 гривень, які [PERSON] вважає безпідставно набутими, стороною позивача не надано. Натомість зазначена сума нарахована до існування судового спору між сторонами, крім того, відповідно до виписок, які додаються до відзиву, позивач за весь період дії договору сплатив 52 006,35 гривень комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя банк здійснив перерахунок кредитної заборгованості та сплачену комісію за обслуговування кредитної заборгованості спрямував на погашення основної суми заборгованості (тіла кредиту та процентів). Сторона відповідача також наголошує на суперечливій поведінці позивача, який з моменту укладення договору до моменту звернення із попереднім позовом вважав умови договору справедливим та розумними для себе, здійснював погашення кредиту, а також на тому, що положення ст.1212 ЦК України в даному випадку не є застосованими, адже комісія за обслуговування кредитної заборгованості банком отримана відповідно до положень чинного законодавства України, на підставі договору, який був укладений внаслідок вільного волевиявлення сторін, добровільно, без будь-якого примусу чи негативного впливу зовнішніх чинників. З урахуванням наведеного, оскільки позивач з моменту укладення кредитного договору, знаючи, що в нього (на його думку) був відсутній обов`язок щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, все ж сплачував таку комісію добровільно, на даний час відсутнє право вимагати повернення сплачених коштів, оскільки його поведінка суперечить загальним принципам цивільного законодавства (зокрема, добросовісності, розумності), що є нормами прямої дії, а також в його діях наявні ознаки суперечливої поведінки, оскільки теперішні дії та твердження прямо суперечать попереднім діям щодо визнання всіх умов кредитного договору та його виконання до моменту звернення до суду. Тому Банк на законних підставах набув грошові кошти в сумі 16 664,82 гривень (саме така сума становить залишок за результатами перерахунку, що підтверджується виписками, які додаються). За змістом ч.2,3 ст.244 ЦПК України якщо під час ухвалення рішення виникає потреба з`ясувати будь-яку обставину шляхом повторного допиту свідків або вчинення певної процесуальної дії, суд, не приймаючи рішення, постановляє ухвалу про поновлення судового розгляду. Розгляд справи у випадку, встановленому частиною другою цієї статті, проводиться виключно в межах з`ясування обставин, що потребують додаткової перевірки Згідно з матеріалами справи встановлено, що представник позивача заявив клопотання про витребування доказів, а саме у Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» копії кредитної справи за кредитним договором №22038000515478, укладеним між [PERSON] \~та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро». Вказане клопотання об?єднано в одному електронному документі разом із позовною заявою. Ухвалою суду від 30.09.2025 постановлено відмовити у задоволенні клопотання (заяви) представника відповідача за довіреністю адвоката Мельник Вікторії Валеріївни про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Так,\~30.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення, на якій виявлено, що судом не розглянуто заявлене стороною позивача клопотання про витребування доказів, крім того, що підлягають перевірці за даними ЄДРСР судові рішення, долучені сторонами до справи на предмет їх оскарження станом на час розгляду справи. Тому з?ясування обставин справи та перевірку їх доказами відновлено згідно з приписами ч.2 ст.244 ЦПК України, про що постановлено відповідну ухвалу від 17.12.2025, із занесенням до протокола судового засідання. За змістом клопотання про витребування доказів для об`єктивного розгляду справи та ухвалення законного і обгрунтованого рішення у справі належить витребувати у відповідача докази, а саме матеріали кредитної справи за вказаним кредитним договором. Згідно з ч.1,2 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні\~повинно бути\~зазначено: 1)\~який доказ\~витребовується; 2)\~обставини,\~які може\~підтвердити цей\~доказ,\~або аргументи,\~які він\~може спростувати; 3)\~підстави,\~з яких\~випливає,\~що цей\~доказ має\~відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Так, судом встановлено, що п.2 та п.4 ч.2 ст.84 ЦПК України при зверненні до суду стороною позивача не дотриманий, відповідно, суд відмовив у задоволенні клопотання. Відповідну ухвалу постановлено із занесенням до протокола судового засідання 17.12.2025, після чого суд дослідив відомості ЄДРСР в частині судових рішень у цивільній справі № 336/13331/23, закінчив з?ясування обставин справи та перевірку їх доказами та пеерйшов на стадію ухвалення рішення суду. Інші заяви по суті справи, з процесуальних питань, а також клопотання до справи не надходили, зустрічної позовної заяви не подано, що надає суду підстави для ухвалення рішення у справі. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.1,8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що у цивільній справі №336/13331/23, пр.2/337/807/2024 Хортицьким районним судом м.Запоріжжя 27.06.2024 ухвалено рішення за позовом [PERSON] до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро»,про захист прав споживачів. Зазначеним рішенням встановлено, що 08.06.2021 року між [PERSON] та АТ «Банк Кредит Дніпро» було складено кредитний договір № 22038000515478. Згідно з зазначеним договором банк надає строком на 36 місяців Позичальнику кредит в сумі 64770,00 грн.Щомісячна комісія за обслуговування кредиту :з 08.06.202021 до 07.04.2022 -4% від суми кредиту; з 08.04.2022 до 07.01.2023 -3 % від суми кредиту; з 08.01.2023 до 07.10.2023 -1,75 % від суми кредиту; з 08.10.2023 до 08.06.2024 -1% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі :на строкову заборгованість за кредитом :0001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом: 56 % річних. Згідно п.2.1. платежі з погашення заборгованості за кредитом сплати процентів за користування кредиом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів, далі обовязковий платіж. Згідно з виписки з поточного рахунку 08.06.2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» перерахував на рахунок [PERSON] кредит в сумі 64 770,00 гривень. Згідно пункту 1.2 кредитного договору № 22038000515478 від 08 червня 2021 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту:з 08.06.202021 до 07.04.2022 -4% від суми кредиту; з 08.04.2022 до 07.01.2023 -3 % від суми кредиту; з 08.01.2023 до 07.10.2023 -1,75 % від суми кредиту; з 08.10.2023 до 08.06.2024 -1% від суми кредиту, без зазначення послуг, які надаються банком позичальнику за вказану плату. Тобто, пунктом 1.2 кредитного договору суперечить вимогам частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у пункті 4 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів. Вказаним рішенням позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів задоволено частково, зобов`язано Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 22038000515478 від 08.06.2021 з огляду на нікчемність пункту 1.2 цього договору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат (веб-посилання не текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/120192547). 05.11.2024 постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро» залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2024 року в цій справі в частині задоволених позовних вимог залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/122995459). Ухвалою Верховного Суду від 09.12.2024 постановлено відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою\~ [PERSON] , на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 27 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі\~№\~336/13331/23 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/123733929). Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також встановлено, що АТ «Банк Кредит Дніпро» листом від 20.11.2024 повідомило [PERSON] про те, що відповідач добровільно виконав рішення Хортицького районного суду у м.Запоріжжя від 27.06.2024 у справі N336/13331/23, здійснив перерахунок заборгованості за кредитним договором N220380000515478 від 08.06.2021, з урахуванням сплачених позичальником коштів як комісії за обслуговування кредиту. Заборгованість за Кредитним договором повністю погашена. Отримання даного листа визнається сторонами та не підлягає додатковому доказуванню, що випливає з приписів ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач стверджує, що на законних підставах набув грошові кошти в сумі 16 664,82 (саме така сума становить залишок за результатами перерахунку, що підтверджується виписками, які додаються), позаяк позивач за весь період дії договору сплатив 52 006,35 гривень комісії за обслуговування кредитної заборгованості. При цьому, сума комісії, заявленої до стягнення у даній справі, яка дорівнює 56\~835,72 гривень, розрахована позивачем на підставі орієнтованого графіку погашення кредиту із врахуванням строку дії договору, тобто до 08.06.2024, тобто, не є достовірним доказом суми сплаченої комісії. В цьому контексті суд погоджується із твердженнями сторони відповідача з приводу того, що [PERSON] не надав платіжних інструкції, квитанції тощо на підтвердження суми комісії. Зазначений орієнтовний графік долучений до позовної заяви та досліджений. Під час розгляду справи судом на підставі дослідження виписок, долучених стороною позивача, встановлено, що в межах перерахунку заборгованості за вказаним договором в якості добровільного виконання рішення суду від 27.06.2024 у справі № 336/13331/23 за рахунок сплаченої [PERSON] комісії здійснено погашення 35\~341,52 гривень в рахунок тіла кредиту, а також 0,01 гривні в рахунок відсотків. Тобто, внаслідок перерахунку кредитна заборгованість відсутня, про що відображено в листі, скерованому позивачеві, натомість на рахунках банку обліковуються грошові кошти, внесені [PERSON] у сумі грошові кошти в сумі 16 664,82 гривень, як залишок від комісії за обслуговування кредитної заборгованості, внесеної позичальником протягом строку користування кредитними коштами. Контррозрахунку наявної перед банком заборгованості, а також сплачених сум комісії стороною позивача не подано. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. За приписами ч.4,5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. За положеннями ст.1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Суд зауважує, виходячи зі змісту ст.1212 ЦК України, на особливостях змісту та інших елементів кондикційного зобов`язання, тобто, зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. З огляду ст.1212 ЦК України суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, набувач майна, який виступає боржником, але станом на час вирішення по суті кондикційної вимоги може й не володіти майном у натурі. Особливістю матеріального об`єкта кондикційного зобов`язання є його універсальність таким об`єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Таким чином дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду знов наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Правові висновки, на яких наголошено стороною позивача, наведені у постановах Верховного Суду у справах 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, пр. 61-22778св19, від 07 квітня 2021 року у справі №766/8096/20, пр. 61-15716св20, Великої Палати Верховного Суду у справах від 13 липня 2022 року №496/3134/19, пр. 14-44цс21, від 13.07.2022 у справ №363/1834/17, пр.14-53цс21, стосуються правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі у первісному спорі. Правові позиції, на яких наголошено стороною відповідача, зокрема, викладені у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, пр.61-434св20 не можуть бути застосовані, позаяк в межах даної справи не розглядались подібні правовідносини. Разом з цим, суд вважає застосованим висновок, здійсненим Верховним судом у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, пр. 61-88св21. Так, у постанові визначено, що за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. В даному випадку, з урахуванням приписів ст.1212 ЦК України, як встановлено судом, мова йде саме про повернення безпідставно набутих банком коштів комісійної винагороди банку, адже підстава для їх подальшого збереження відпала внаслідок нікчемності п.1.2 кредитного договору, укладеного між сторонами. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд додатково звертає увагу на тому, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21). Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 16 664,82 гривень, як залишку сплаченої позичальником комісії, за результатами перерахунку, здійсненого банком на виконання рішення суду, відпали, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме вказана сума, відповідно, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Інша частина суми сплаченої комісії зарахована банком в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] , що підтверджено належними та допустимими доказами, наданими стороною відповідача, відповідно, позов в цій частині задоволенню не підлягає. За приписами ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Так, в дохід держави, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 968,96 гривень, тобто, за розгляд вимоги майнового характеру, заявленої фізичною особою (0,4*3\~028,00 гривень*0,8 (коефіціент в разі звернення до суду за допомогою системи «Електронний суд»). Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таких доказів станом на час розгляду справи не подано, тому підстав для розподілу вказаних судових витрат станом на день ухвалення рішення судом не встановлено.

Outcome: partial