Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Позивачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , інтереси яких представляє адвокат Голіней Л.Д., звернулися до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначила, що позивач [PERSON] 11.05.2002 року уклав шлюб з [PERSON] , який було розірвано 18 серпня 2019 року рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області. За час перебування у шлюбі у сторін народилося троє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] фактично залишилися проживати з позивачем та повністю знаходилися на його утриманні. З початку повномаштабного вторгнення військ рф у лютому 2022 року позивач з дітьми виїхав на постійне місце проживання до м. Надвірна, а вже через тиждень вони поїхали до Польського кордону, де позивача не пропустили. Після чого позивач повернувся до м. Надвірна, а вже за декілька місяців поїхав до м. Біла Церква. Надалі, 4-го серпня 2022 року відповідач з дітьми приїхали і деякий час провели у Львові разом з батьком, а потім батько вирішив, що краще повернутися їм знову до Німеччини, оскільки там безпечніше. Але вже в жовтні діти знову почали говорити по відеозв`язку про те, що скучили і хочуть до батька, і просили їх забрати. Тоді батько вирішив, щоби вони поверталися і вони приїхали в перших числах жовтня. Проте, враховуючі постійні обстріли, батько був занепокоєний життям дітей і невдовзі вирішив, що їм знову треба їхати до Німеччини заради безпеки. Пізніше діти приїхали в Україну на канікули в кінці липня 2023, ситуація була напружена, але батько з дітьми хотіли побачитися, бо пройшло вже дуже багато часу і батько і діти розуміли, що залишатися все так же небезпечно, і через це перебували у Львові, так як в Білій Церкві було набагато небезпечніше. В серпні діти знову повернулися до Німеччини. У грудні 2023 року батько наполягав, щоб дітей привезли до України, оскільки їхня поведінка була дуже насторожена, діти по черзі в розмові з батьком по відеозв`язку відверталися, щоби приховати сльози, але батько тоді думав, що це через те, що вони дуже скучають і хочуть до нього, тоді не розумів що відбувається насправді і чому діти, перебуваючи в безпеці, постійно стривожені і плачуть. Тоді діти приїхали в грудні і були із батьком у м. Біла Церква. Проте невдовзі почалися знову ракетні обстріли і батько з дітьми ховалися по підвалам майже кожну ніч, їх це виснажувало, тому позивач [PERSON] прийшов до висновку про те, що це дуже небезпечно для їх життя і він знову повіз їх до пропускного пункту «Грушів», там де на них чекала їхня мати і вони поїхали до Німеччини 16.01.2024 року. Але не пройшло і двох місяців, як вони були там, почалися знову сльози і зіпсований настрій. Тоді батько почав допитуватися у старшого сина, що там відбувається, і [PERSON] розповів що насправді мати дома не живе, а тільки два рази на тиждень приїздить, не ночує, має іншу сім`ю та інших дітей, діти фактично самі доглядають за собою. З батьком дітей відповідачка перестала виходити на зв`язок, і вже привезти дітей не могла, відмовлялася, тому що її новий цивільний чоловік (мусульманин) заборонив кудись виїжджати і підтримувати будь-який зв`язок із батьком її дітей. Тому позивач почав шукати варіанти як забрати дітей і привезти до України. І в результаті батько позивача в липні 2024 року забрав їх назад. За час перебування з мамою в Німеччині діти постійно жалілися батькові, що вони голодні, що мати за ними не доглядає та зовсім не приділяє часу, часто закриває в квартирі самих на довгий час. Такі дії відповідачки фактично змусили батька повернути дітей в Україну, так як було зрозуміло, що дітям там погано і така поведінка їх матері шкодить життю та здоров`ю дітей та їх розвитку. Мати дітей не була проти та вказала, що не бажає займатися дітьми, оскільки має намір влаштувати особисте життя за кордоном, а діти їй в цьому заважають. Діти повернулися до України та почали відвідувати школу у м. Біла Церква. З лютого 2025 року діти відвідують Лоївський ліцей. З того часу як діти повернулися в Україну мати зовсім не цікавиться життям та здоров`ям дітей, їх матеріальним забезпеченням, фізичним та духовним станом. Враховуючи наведене просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від всіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму дитину відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Також зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області подати суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону відповідачем. 28.10.2025 ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду та задоволено клопотання про виклик свідків. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та зазначив, що відповідач взагалі не цікавиться життям їх спільних дітей. З часу розірвання шлюбу у 2019 році відповідач періодично пропадала на декілька місяців, попри те, що діти були взагалі маленькі, лишала їх вдома самих, її нічого, крім кар`єри та доглядом за собою, не цікавило. Всі турботи по вихованню та утриманню дітей він виконував самостійно. З моменту, як відповідач поїхала до Німеччини з днем народження дітей вона не вітала, не дзвонила їм, ніяких подарунків чи коштів не дарувала, уваги дітям не приділяла, ні до школи, ні до лікарні не водила. Він ніколи не забороняв відповідачці спілкуватися з дітьми. Проти заочного розгляду справи не заперечував. В судовому засіданні позивач - неповнолітній [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та зазначив, що його мати, навіть коли вони проживали всі разом рідко з ним та молодшим братом спілкувалася, її постійно не було вдома. Були випадки, коли вона його била за неправильно помитий посуд чи не так вивчені уроки. В той час, коли вони перебували у Німеччині, мама з ними не жила, лише періодично приходила. Він та старший брат самі готували собі їжу, прали речі. З того часу, як вони з братом повернулися до України мама з ним не спілкується, він декілька разів їй дзвонив та писав, але відповіді не було. Пізніше вона його взагалі заблокувала у телефоні, мабуть не хоче з ним спілкуватися та підтримувати жодних стосунків. З днем народження не вітає, нічого йому не дарує. Вважає, що мати не повинна так поступати. Їх з братом виховує і утримує лише тато. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Голіней Л.Д. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та зазначила, що відповідач взагалі не цікавиться дітьми, не утримує, не спілкується з ними. Без згоди матері позивач не має можливості повезти дітей на відпочинок чи отримати соціальні послуги, тобто немає можливості реалізувати права в інтересах дітей. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно не з`явилася у судове засідання, про місце, день та час слухання справи була повідомлена належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною в позовній заяві та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України). Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило, відзив на позов не подала, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди представника позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. 16.12.2025 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області [PERSON] та Білецька Г.Р у судовому засіданні проти задоволення позивних вимог не заперечували, вважають що позбавлення батьківських (материнських) прав відповідача буде в інтересах дітей. Пояснили, що позивач виконує функції і тата, і матері. Відповідач не бере участі в утриманні дітей, навіть коли діти були в неї за кордоном, вона з ними не проживала, не готувала їжу, не прала речі. На теперішній час взагалі з дітьми не спілкується. Діти дуже важко переживають таку поведінку матері. Відповідач жодного разу на зв`язок до комісії не вийшла, її навіть шукали через соціальні мережі, але марно. Неповнолітній свідок [PERSON] суду пояснив, що він є дитиною сторін по справі, проживає з татом і старшим братом. Ходить до 7 класу Лоївського ліцею. Все йому купує тільки батько, мати не хоче з ним спілкуватися, заблокувала його в соціальних мережах та месенджерах, з днем народження не вітала, йому дуже образливо через таку її поведінку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з родиною [PERSON] знайома з грудня 2024 року, а саме позивачем та двома його неповнолітніми дітьми. Менший хлопчик [PERSON] говорив їй, що коли він з братом був у матері у Німеччині, то його годував старший брат, а не мама. Йому дуже неприємно, що мама з ним не спілкується і заблокувала його в телефоні. При нагадуванні про матір злиться, йому боляче, що вона їх кинула. Дітьми опікується повністю батько, водить їх до лікарні, до спортшколи. Відповідачка грошей на утримання дітей не надає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він з родиною [PERSON] познайомився на початку 2022 року, коли їх родина деякий час проживала у нього. Старший [PERSON] говорив йому, що мама ними не займається, тільки своєю зовнішністю і знайшла іншу сім`ю. Молодший говорив, що мама його всюди заблокувала, коштів не передає. Вона і раніше до них холодно відносилася, коли проживали разом. Позивач для дітей і мама і тато. У 2024 році позивач повернув дітей до України, з тих пір відповідач відмовилася від дітей, взагалі про них не згадує, ні речей, ні коштів, ні подарунків їм не надсилає, навіть з днем народження не вітає, отже, відповідач у вихованні дітей жодної участі не приймає. З позивачем та його дітьми він спілкується майже кожного дня, і відповідачку поряд з ними за цей час він не бачив. Суд, вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представників третьої особи, свідків, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини. Статті 150, 157 СК України закріплюють, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні. У судовому засіданні встановлено, що 11.05.2002 року позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON] . Шлюб між подружжям було розірвано 18 серпня 2019 року рішенням Великомихайлівського районною суду Одеської області (а.с.10-11). За час перебування у шлюбі у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які є неповнолітніми (а.с.12-13) та [PERSON] [INFO] , який є повнолітнім та проживає окремо від батьків. З часу розірвання шлюбу неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] фактично залишилися проживати з батьком та повністю знаходилися на його утриманні. З початку повномаштабного вторгнення військ рф у лютому 2022 року неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] періодично перебували у Німеччині з матір`ю та поверталися до батька в Україну. З липня 2024 року неповнолітні діти сторін по справі остаточно повернулися в Україну до батька. З того часу як діти повернулися в Україну, мати зовсім не цікавиться життям та здоров`ям дітей, їх матеріальним забезпеченням та фізичним та духовним станом. Позивач [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає в [ADDRESS] , що підтверджується актом № 189 обстеження матеріально- побутових умов сім`ї від 30.06.2025 року (а.с.9). Відповідно до довідок №01-53/19 та №01-53/20 від 10.02.2025 року неповнолітні дітиі відвідують Лоївський ліцей (а.с.14). З характеристик, виданих Лоївським ліцеєм вбачається, що [PERSON] навчається у 9 класі Лоївського ліцею з 10.02.2025 року та [PERSON] у 6 класі даного ліцею з 10.02.2025 року (а.с.15-16, 27). Також у характеристиках зазначено, що мати дітей [PERSON] належної уваги дітям не приділяє, не підтримує зв`язок із ліцеєм, до ліцею не зверталася і не приходила. Всі обов`язки виконує батько. Комунальне підприємство «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Надвірнянської міської ради у відповіді № 130 від 27.06.2025 року на адвокатський запит зазначило, що діти [PERSON] та [PERSON] знаходяться на обліку у лікаря-педіатра з 20.01.2025 року, на прийом до лікаря приходять у супроводі батька (а.с.30). У відповіді № 135 від 03.07.2025 року КП «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Надвірнянської міської ради зазначено, що мати дітей [PERSON] у лікаря-педіатра Центру станом здоров`я дітей не цікавилася ні особисто, ні в телефонному режимі (а.с.18). Відповідно до відповіді з Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону відповідачем наданої згідно ухвали Надвірнягського районного суду Івано-Франківської області від 07.08.2025 вбачається, що [PERSON] з 2022 по 2024 рік періодично виїжджала з території України та поверталась. 16.01.2024 року зафіксовано її виїзд за межі України, після чого вона не поверталася (а.с.43,47,49,51). Згідно рішення виконавчого комітету, як органу опіки та піклування Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області №175 від 09.10.2025 року затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . До рішення також додано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, копії пояснень неповнолітніх, довідку про проведену бесіду, акт обстеження умов проживання (а.с.74-78). Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, дитина, якщо це можливо, повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в атмосфері любові та матеріального забезпечення. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка діє на Україні з 27.07.1991 року та ратифікована Україною, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні для її благополуччя, приймаючи до уваги права та обов`язки їх батьків, опікунів та інших осіб, які відповідають за них по закону і з цією метою приймати всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV). Відповідно до ст. 51 Конституції України обов`язок кожного громадянина України піклуватися про дітей. Перелік обов`язків батьків по вихованню дитини викладений в ст.150, 151, 153-156 СК України. За ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п.16 вказаної постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивач просить позбавити батьківських прав відповідача відносно її неповнолітніх дітей, так як остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася та не спростувала доводів позивача. Суд вважає, що наданими по справі доказами достовірно встановлено, що відповідачка неналежно виконує батьківські обов`язки відносно своїх неповнолітніх дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що погано впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкується з дітьми, навіть заблокувала їх у соціальних мережах та месенджерах. При розгляді даної категорії справ держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Однак реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Відповідач [PERSON] не займається вихованням дітей, участі у їх вихованні не приймає, фінансово їх не утримує, належним чином не створює гідні умови для проживання дітей. Суд розцінює такі дії відповідача, як ухилення від виховання дітей, свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини». Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожиткові мінімуми для різних категорій населення на 2025 рік в Україні встановлено Законом «Про Державний бюджет на 2025 рік». Так, статтею 7 вказаного Закону на 2025 рік встановлений прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2563 грн, від 6 до 18 років: - 3 196 грн. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей, що є її обов`язком. Тому, з врахуванням обставин справи, матеріального стану та стану здоров`я відповідача, яка є фізично здоровою людиною та є працездатною (доказів протилежного суду не надано), суд прийшов до висновку, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити і стягувати з [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки від всіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що буде достатнім для задоволення першочергових потреб дітей та їх гармонійного розвитку, до досягнення дітьми повноліття. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Оскільки за подання позовної вимоги про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. підлягає стягненню з відповідачки на користь держави; також з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесені ним витрати по оплаті судового збору за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 1211 грн. 20 коп. У зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні №348/1746/24, повний текст рішення складений і підписаний 26.12.2025. На підставі викладеного,

Outcome: approved