Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (далі позивач, ТОВ «ФК «Профіт Капітал») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 105 350,53 грн., яка складається із: заборгованості за договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503, а саме: заборгованості за основним боргом 18 700,00 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30 191,35 грн.; заборгованості за договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288, а саме: заборгованості за основним боргом 23 576,00 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 11 759,04 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 21 124,14 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 3 028,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 28.07.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі ПАТ «Ідея Банк») та [PERSON] укладено Угоду № С02.220.71503 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (далі Кредитний договір № С02.220.71503). За умовами цього договору банк відкрив клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає клієнту міжнародну платіжну картку MasterCard. Згідно з п. 3 Кредитного договору № С02.220.71503 банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн.; ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 10 000,00 грн. Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору № С02.220.71503 за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 48 % річних. На виконання умов цього договору банк надав позичальнику 10 000,00 грн. в межах кредитного ліміту строком до 28.07.2024 року, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом з іншими платежами, проте позичальник своїх зобов`язань до договором не виконує. 21.02.2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Договір кредиту та страхування № Z62.24512.006403288 (далі Кредитний договір № Z62.24512.006403288), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 576,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався повернути кредит з процентними платежами і платою за послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості. Згідно з п. 1.3 цього кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 15 % річних від залишкової суми кредиту; за п. 1.5 договору позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до графіку платежів. На виконання умов Кредитного договору № Z62.24512.006403288 банк надав позичальнику 23 576,00 грн. строком до 21.08.2022 року, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом з іншими платежами, проте позичальник своїх зобов`язань до договором не виконує. Згідно із Законом України «Про споживче кредитування» реальна процентна ставка становить 76,53 % (п. 4 додатку до Кредитного договору). За довідкою-розрахунком заборгованість відповідача за договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503 становить: заборгованість за основним боргом 18 700,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 30 191,35 грн.; заборгованість за договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 становить: заборгованість за основним боргом 23 576,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 11 759,04 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 21 124,14 грн. 19.12.2023 року між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптима Факторинг» (далі ТОВ «Оптима Факторинг») укладено договір факторингу № 19/12-2023, за яким АТ «Ідея Банк» відступило права вимоги ТОВ «Оптима Факторинг» за плату на умовах, визначених цим договором, у тому числі, право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503. 22.12.2023 року між ТОВ «Оптима Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 22/12-2003, за яким ТОВ «Оптима Факторинг» відступило, а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняло права вимоги за до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 629, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін у справі за позовом ТОВ «ФК «Профіт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21.11.2025 року. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; у позовній заяві просив розглядати справу без його участі; проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилась; про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; відзив на позов не подала. Згідно з ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно зі ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на зазначене, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 28.07.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Угоду № С02.220.71503 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, за умовами якої банк відкрив клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає клієнту міжнародну платіжну картку MasterCard терміном дії 2 роки з моменту її випуску. Згідно з п. 3 Кредитного договору № С02.220.71503 банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відповідної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн.; ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 10 000,00 грн. Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору № С02.220.71503 процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48 % річних. На виконання умов цього договору банк надав позичальнику 10 000,00 грн. в межах кредитного ліміту строком до 28.07.2024 року. 21.02.2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Договір кредиту та страхування № Z62.24512.006403288, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 576,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язалась повернути кредит з процентними платежами і платою за послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості. Згідно з п. 1.3 цього кредитного договору процентна ставка становить 15%. На виконання умов Кредитного договору № Z62.24512.006403288 банк надав позичальнику 23 576,00 грн. строком до 21.08.2022 року. За довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503 станом на 19.12.2023 року заборгованість становить: заборгованість за основним боргом 18 700,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 30 191,35 грн.; загальна заборгованість 48 891,35 грн. За довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 станом на 19.12.2023 року заборгованість становить: заборгованість за основним боргом 23 576,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 11 759,04 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 21 124,14 грн.; загальна заборгованість 56 459,18 грн. 19.12.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптима Факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023, за яким АТ «Ідея Банк» відступило права вимоги ТОВ «Оптима Факторинг» за плату на умовах, визначених цим договором, у тому числі, право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503. 22.12.2023 року між ТОВ «Оптима Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 22/12-2003, за яким ТОВ «Оптима Факторинг» відступило, а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняло права вимоги, у тому числі, право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 цього Кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № С02.220.71503, за умовами якого банк надав відповідачу 10 000,00 грн. в межах кредитного ліміту строком до 28.07.2024 року, а 21.02.2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № Z62.24512.006403288, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 23 576,00 грн. строком до 21.08.2022 року. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2023 року АТ «Ідея Банк» відступило права вимоги ТОВ «Оптима Факторинг», у тому числі, право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503, на підставі договору факторингу № 19/12-2023, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптима Факторинг». 22.12.2023 року ТОВ «Оптима Факторинг» відступило права вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал», у тому числі, право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № Z62.24512.006403288 та Кредитним договором № С02.220.71503, на підставі договору факторингу № 22/12-2003, укладеного між ТОВ «Оптима Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал». Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідач не повернула позивачу своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитами та процентами за користування кредитами, що має відображення у наданих позивачем розрахунках заборгованості за Кредитним договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503 та Кредитним договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288. Таким чином, у порушення умов цих договорів та вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаними договорами не виконала. Згідно зі ст. 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з наданою позивачем довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503 станом на 19.12.2023 року заборгованість становить: заборгованість за основним боргом 18 700,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 30 191,35 грн.; загальна заборгованість 48 891,35 грн. За довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 станом на 19.12.2023 року заборгованість становить: заборгованість за основним боргом 23 576,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 11 759,04 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 21 124,14 грн.; загальна заборгованість 56 459,18 грн. Проте, суд не погоджується з наданими позивачем розрахунками заборгованості. Так, за Кредитним договором від 28.07.2016 року № С02.220.71503 відповідач повинна була виконати свої зобов`язання у строк до 28.07.2024 року; ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становив 10 000,00 грн.; процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48% річних; кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання 2923 дні. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 736,00 грн. (10 000,00 грн. заборгованість за кредитом + 2 736,00 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом). За Кредитним договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 відповідач повинна була виконати свої зобов`язання у строк до 21.08.2022 року; банк надав відповідачу 23 576,00 грн.; процентна ставка за користування кредитом становить 15% річних; кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання 913 днів. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 29 240,50 грн. (23 756,00 грн. заборгованість за кредитом + 5 484,50 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом). Щодо позовних вимог про стягнення комісії за Кредитним договором від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 у розмірі 21 124,14 грн., суд зазначає наступне. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 заначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За положеннями ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. На виконання вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. За положеннями ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 міститься висновок, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення п. 1.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 755/11636/21, від 08.02.2023 року у справі № 168/349/20, від 16.11.2022 року у справі № 755/9486/21. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 міститься висновок, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». За положеннями п. 1.5 Кредитного договору від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». За змістом п. 1.6 Кредитного договору від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 повернення заборгованості за договором здійснюється на рахунок відповідно до порядку повернення кредиту, викладеного в паспорті споживчого кредиту згідно Додатку № 1 до цього Договору. Згідно з п. 4 Кредитного договору від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 сторони дійшли згоди про те, що в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною Договору, зрозуміло та доступно викладено: а) детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; б) графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; в) сум комісійної винагороди та інших платежів за Договором. Паспортом споживчого кредиту (Додаток № 1 до договору) передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, оскільки кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення п. 1.5 Кредитного договору від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на зазначене, суд вважає, що оскільки положення Кредитного договору від 21.02.2020 року № Z62.24512.006403288 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, відсутні підстави для стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 21 124,14 грн. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 41 976,50 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 206,35 грн. у відшкодування судових витрат. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу: копію додаткової угоди № 1/1 від 01.07.2024 року до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2024 року № 02-24, укладеної між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правовий курс», копію акту прийому-передачі реєстру боржників від 16.06.2025 року, копію акту прийому-передачі наданої правничої допомоги від 24.07.2025 року та копію платіжної інструкції від 24.07.2025 року № 1496. У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 міститься висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 14.11.2018 року у справі № 753/15687/15-ц). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на викладене, суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 000,00 грн. не відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, є завищеним та не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 000,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial