Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] ,звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсним іпотечний договір, укладений 29.03.2007 між Хедайатулла та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСибБанк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. реєстраційний №1205. При цьому позивачка посилалась на те, що [PERSON] є бабусею неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , від якої вона дізналася, що її батько [PERSON] передав в іпотеку Банку будинок [ADDRESS] в забезпечення виконання кредитного договору. На підставі рішення суду, 18.04.2018 року, за матір`ю онуки, [PERSON] було зареєстровано вказаного будинку. Отримавши від останньої копії документів, [PERSON] встановила, що до укладення спірного іпотечного договору, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка за цією ж адресою, Хедайатулла не отримав згоди органу опіки та піклування на укладення угоди, яка стосується права на житло неповнолітньої позивачки. В наслідок невиконання Хедайатулла своїх зобов`язань за кредитним договором, виникла загроза переходу права власності на спірний житловий будинок від Хедайатулла до ПАТ «Дельта-Банк» (правонаступника «УкрСибБанк»), що тягне за собою припинення права проживання в цьому будинку онуки. Крім того, їй відомо, що у [PERSON] та [PERSON] на момент укладення спірного договору не було у власності іншого житла, право на яке б мала неповнолітня дитина. З урахуванням наведеного, з посиланням на ст.ст. 29,203,215 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст. 177 СК України, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом для захисту прав своєї неповнолітньої онучки. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 провадження по даній справі було зупинено до вирішення Верховним Судом справи за позовом [PERSON] до Хедайатулла, ТОВ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. 28.01.2025 провадження по справі поновлено. [INFO] [PERSON] досягла повноліття, внаслідок чого набула повної цивільної дієздатності. [INFO] померла [PERSON] . Представник [PERSON] адвокат Гуляєва А.А. в судовому засіданні 14.05.2025 позовні вимоги підтримала, в подальшому позивачка та її представник до судового засідання не з`являлись, повідомлялись. 09.12.2025 представник [PERSON] адвокат Ткач С.А. надав до суду заяву про відкладенні розгляду справи, з причини зайнятості в Касаційному адміністративному суду Верховного Суду (справа №947/16371/20). Представник відповідача ТОВ «Укрдебт Плюс» (правонаступникТОВ «Дельта Банк») адвокат Земляков О.А. подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити, застосувати строки позовної давності, а також просив залишити без задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, через те, що з сайту судової влади вбачається, що по справі №947/16371/20 адвокат Ткач С.А. участі не приймає. Вказана заява направлена лише на затягування розгляду справи. Відповідач Хедайатулла до судового засідання не з`явився, повідомлявся. про причини неявки суд не сповістив. [PERSON] та її представник - адвокат Єрусланова Т.Г. до судового засідання не з`явились, повідомлялись, про причини неявки суд не сповістили. Представником позивача надані по справі докази та пояснення по суту справи, заяв про залишення позову без розгляду, відмов від позову не надходило, що свідчить про бажання позивачки отримання рішення по суті виниклого спору. Однак, позивачка та її представник після 14.05.2025не з`являються до судових засідань без поважних причин, суд вважає, що позивачка навмисно затягує вирішення справи по суті, тим самим зловживає своїми правами і чергове відкладення розгляду справи, провадження по якої триває понад розумних строків, буде порушувати права сторін, на своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, що є основоположними завданнями цивільного судочинству, і передбачено у ст. 2 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі позивача та її представника на підставі наявних у справі даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29.03.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та Хедайатулла був укладений кредитний договір №11135063000, згідно з умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 259 000 дол. США з розрахунку 13,0 % річних на строк з 29.03.2007 року до 29.03.2018 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту №11135063000 від 29.03.2007 Хедайатулла за договором іпотеки №б/н від 29.03.2007 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 389, 8 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 01.11.2005 Виконавчим комітетом Одеської міської ради замість договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом 07.10.2005 року, р.№Д-264, за реєстр. ОМБТІ та РОН 10.10.2005 р., р. №40863, стор.166, кн.275, право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.11.2005 року, реєстраційний номер 12626653, номер запису 40902 в книзі 276-42, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8818668 від 02.11.2005 року, та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14045897 від 28.03.2007 року, виданих КП «ОМБТІ та РОН», та земельну ділянку, загальною площею 0,0363 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 297095, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 30.03.2006 на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. від 22.08.2005 № 5317, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та за постійного користування землею, договорів оренди землі №010650500441. 08 грудня 2011 року право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», було передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі і на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСибанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. 13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено Договір №2044/К/1 про відступлення прав вимоги, за яким, в тому числі, було відступлено право вимоги за Договором кредиту №11135063000 від 29 березня 2007 року та договором іпотеки б/н від 29 березня 2007 року. Вказаний договір посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. 13 травня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за №684, також змінено іпотекодержателя з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт Плюс». Відповідні зміни внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного Кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 378 Цивільного процесуального кодексу України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Стаття 514 Цивільного кодексу України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). При укладанні Договору кредиту №11135063000 від 29 березня 2007 року та договору іпотеки б/н від 29 березня 2007 року Хедайатулла надавав паспорт громадянина України, на сторінці 10 якого є відмітка від 26 серпня 2005 року про розірвання шлюбу, відміток про наявність іншого шлюбу та малолітньої дитини паспорт не містить (копія паспорту надана ТОВ «Укрдебт Плюс»). Відповідно до п 1.3 Договору іпотеки б/н від 29 березня 2007 року Іпотекодавець свідчить, що Предмет іпотеки до цього часу не є Предметом іпотеки за іншими зобов`язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізінг/довірче управління не переданий. Іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] не є батьком позивачки, крім того з матеріалів справи вбачається, що на день укладання іпотечного договору позивачка та її мати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не були зареєстровані, реєстрація за спірною адресою відбулась 06.08.2012, при цьому суд звертає увагу, що реєстрація проведена без згоди Іпотекодержателя.(п.3.4.9. іпотечного Договору). 13 березня 2015 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року по справі №520/3431/15-ц позовні вимоги задоволено. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2016 року заяву ПАТ «ДельтаБанк» про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2015 року по справі №520/3431/15-ц - задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси №520/3431/15-ц від 18.06.2015 року - скасоване. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2016 року по справі №520/3431/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПАТ «Дельта Банк» про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2016 року в частині встановлення періоду проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - змінено. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по [INFO] . Рішення набрало законної сили 19 грудня 2016 року. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовлено. 27 серпня 2018 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Хедайатулла та ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року по справі № 520/11076/18 позовну заяву [PERSON] до Хедайатулла та ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 29 березня 2007 року Акціонерним комерційним інноваційним Банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «Дельта Банк») і Хедайатулла, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д.. зареєстрований в реєстрі за №1205. Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» - задоволено. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2019 року - скасоване, у задоволенні позову [PERSON] до Хедайатулла, ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, в мотивувальний частині рішення апеляційний суд прийшов до наступних висновків: «...Крім того, під час укладення іпотечного договору та надання кредитних коштів як нотаріус, так і кредитодавець перевірили сімейний стан позичальника, за відсутні доказів перебування позичальника у шлюбі, позичальником було надано паспорт, в якому стояла відмітка про розірвання шлюбу у 2005 році (з [PERSON] ), будь-якої згоди на укладення іпотечного договору не потребувалося. В процесі розгляду справи позичальником залучено до матеріалів справи заяву (копію зі справ нотаріуса), посвідчену приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. 29.03.2007 року, про те, що [PERSON] підтвердив, що в шлюбі він не перебуває, домоволодіння по [ADDRESS] та земельна ділянка за тією ж адресою, які передаються в іпотеку, не є спільною сумісною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на майно (чи його частину), у тому числі і згідно ст. 64, 74, 97 СК України відсутні... Суд першої інстанції не врахував, що вказаним документом підтверджується факт, що на момент укладення іпотечного договору були дотримані усі вимоги чинного законодавства, права жодних осіб не порушувалися під час його укладення, та те, що кредитором і нотаріусом належним чином перевірялася вказана інформація.... ...Суд не з`ясував та не отримав достатніх доказів того, чи діяли недобросовісно іпотекодавець при укладенні договору купівлі-продажу та контрагент за таким договором, чи знав АТ «УкрСибБанк» чи за обставинами справи не міг не знати про те, що на майно мають право треті особи. Добросовісність кредитора в даному випадку не спростована жодним належним доказом, а у суду не було підстав для задоволення позову. Посилання суду першої інстанції на те, що іпотечним договором порушені права та інтереси малолітньої доньки є необґрунтованими, оскільки відповідно до матеріалів справи [PERSON] є матір`ю-одиначкою, а будь-яких доказів того, що [PERSON] є батьком вказаної дитини, матеріали справи не містять...». Постанова Одеського апеляційного суду набрала законної сили 20 червня 2019 року. Тобто, питання прав та інтересів малолітньої дитини та дійсності договору іпотеки б/н від 29 березня 2007 року вже було предметом розгляду в іншій справі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1)перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце ії фактичного постійного проживання; 2)ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору: 3)з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відсутність, недоведеність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При таких обставинах та з огляду на те, що позивачка не довела порушення будь-яких її прав та інтересів з боку ТОВ "Укрдебт Плюс", проаналізувавши і оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Однак, з огляду на те, що право [PERSON] не порушено і суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, позовна давність не застосовується.

Outcome: dismissed