Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

08.05.2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, підписаним представником адвокатом Цоєвою В.В., повноваження підтверджені електронним ордером серії ВН №1408881 від 07.05.2025 року (а.с.30) та просить постановити судове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] в наступних частках: - на 13/200 часток як за спадкоємцем за законом [PERSON] , що помер [INFO] ; - на 13/200 часток як за співвласником колишньої квартири. Позивач посилалася на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті чоловіка вона прийняла спадщину шляхом постійного сумісного проживання зі спадкодавцем на день його смерті. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, у вигляді 6/100 частки у їх спільній квартирі [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 17 грудня 1997 року. Їх квартира фактично складає 12/100 часток від житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , про що не вказано у свідоцтві про право власності, тобто їх дві частки по 6/100 в цілому складають 12/100 часток. Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будинок вже є сумісною частковою власністю, а ні багатоквартирним будинком. Згідно довідки Болградського БТІ №259 від 24 вересня 2024 року, яка складена вже після перерахування часток всього їх спільного житлового будинку їх квартира складає саме 13/100 часток від всього будинку. На даний час їй необхідно оформити спадщину на 13/200 часток після смерті чоловіка та визнати за собою право власності на 13/200 часток зазначеного житлового будинку. Але коли вона звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах, а саме в свідоцтві про право особистої власності вказана квартира, а в Державному реєстрі право власності зареєстровано в частках, саме відмова нотаріуса стала приводом для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 14.05.2025 року відкрите загальне позовне провадження та витребувано у приватного нотаріуса копію спадкової справи після [PERSON] , який помер [INFO] . Витребувана судом інформація надійшла 04.06.2025 року. 10 грудня 2025 року представник позивача [PERSON] надала заяву про уточнення позовних вимог, а саме просить: - визнати право власності і зареєструвати це право на 13/200 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за позивачем, як за спадкоємцем за законом [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати право власності і зареєструвати це право на 13/200 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за позивачем, як за співласником колишньої квартири; - припинити право часткової спільної власності на частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] і [PERSON] і скасувати реєстрацію цього права власності у державному реєстрі нерухомого майна. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] у заяві про уточнення позовних вимог клопотала про розгляд справи у її відсутності (а.с.70). Представник відповідача Болградської міської ради Одеської області Арнаутов М.І., який здійснює свої повноваження на підставі довіреності, надав 29.09.2025 року шляхом формування документу в системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради, не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.64). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] , що видане 17 грудня 1997 року на підставі розпорядження (рішення) виконавчого комітету Болградської міської ради №295 від 23 грудня 1992 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.8), належить квартира [ADDRESS] ( до адреси додано літеру «б»), право власності зареєстровано в Болградському БТІ 24 грудня 1997 року за реєстровим номером 403. Свідоцтво складено російською мовою. Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно (номер довідки 422236890, сформованої 11.04.2025 року), право власності на будинок [ADDRESS] , зареєстровано за власниками в частках, а саме: - за [PERSON] 9/100 частин, реєстрація проводилася після 2013 року (відомості з державного реєстру речових прав); - за [PERSON] 6/100 частин, за [PERSON] 6/100 частин, за [PERSON] 7/200 частин, [PERSON] 7/200 частин, за [PERSON] 10/100, за [PERSON] 10/100 частин, за [PERSON] 11/500, за [PERSON] 11/500, за [PERSON] 11/500, за [PERSON] 11/500, за [PERSON] 11/500, за [PERSON] 8/100, [PERSON] 9/100, за [PERSON] 19/100, за [PERSON] 14/100, реєстрація проводилася до 2013 року (відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно) (а.с.9-10). При цьому реєстрація права власності [PERSON] і [PERSON] відбулась на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , що видане 17.12.1997, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 27.07.2010 року, яка співпадає з датою внесення запису. Відповідно до довідки за вих.№259 виданої 24.09.2024 року директором КП «Болградське БТІ» Івановою Н.З., за матеріалами інвентарних справ та реєстрових книг КП «Болградське БТІ» станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок під [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 13/100 частин на підставі свідоцтва про право власності за № [NUMBER] від 17.12.1997 року Болградська міська рада, зареєстровано Болградським БТІ за №403 від 24.12.1997 року. Зміна розміру частки відповідно до цієї довідки відбулася у зв`язку з виділенням однієї квартири в окрему поштову адресу, тому проведений новий розрахунок часток по даному домоволодінню (а.с.11). Окрім цього в свідоцтві про право власності об`єктом нерухомого майна вказана квартира, та номер будинку « [ADDRESS] », а право власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] за кожним на 6/100 часток, що є перешкодою для внесення відомостей в Державний реєстр речових прав, тому 21 листопада 2025 року позивачка отримала рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] №81982918 про відмову в проведенні реєстраційних дій, так як позивачка не надала документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності. Окрім цього у рішенні зазначено, що 21.11.2025 року за №308 отримано відповідь з Болградського БТІ, що станом на 31.12.2012 року право власності за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 13/100 частин (а.с.69). За загальним правилом, закріпленим у статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 статті 328 цього Кодексу). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст. 368 ЦК України). Частиною 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Статтями 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч.6 ст. 37 цього Закону до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З наведеного видно, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Пунктами 1-3 ч.3 ст. 10 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться в Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отже, серед обов`язків державного реєстратора є встановлення відсутності суперечностей між заявленими й уже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а для перевірки цієї інформації з метою недопущення подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор повинен, зокрема, запитувати інформацію від органів, які відповідно до чинного на час оформлення прав законодавства проводили таке оформлення, вимагати в разі потреби подання додаткових документів тощо (постанова Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 909/1286/19, ЄДРСРУ № 94797909). У відповідності пунктів 1.3, 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, 12.12.2011 року № 3502/5, рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно (далі - державний реєстратор), яке оформлює за допомогою Державного реєстру прав у двох примірниках. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року №475/97-ВР. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності у разі якщо таке право власності оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч.1 ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі підлягає державній peєcтpaцiї. У постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що частка позивача у житловому будинку змінилася через виділення одного зі співвласників в окрему одиницю, окрім цього у свідоцтві про право власності у адресу додано літеру «б», що порушує право позивача на державну реєстрацію її права власності, тому позовні вимоги в цій частині доведоно. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, а також те, що один зі співвласників виділив свою частку, у зв`язку з чим змінилися частки інших співвласників, що призвело до порушення передбачених законом майнових прав позивача, на розпорядження належним неї майном, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо права спадкування. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.11.2021 року, яке видане Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на підставі а/з №942, [PERSON] , помер [INFO] (а.с.7). Після його смерті відкрилася спадщина на все належне померлому майно, в тому числі на частину у вищезазначеному будинку, як було встановлено судом частка померлого у житловому будинку на даний час становить 13/200. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.10.1982 року, виданого Болградським райвідділом ЗАГС Одеської області, актовий запис №132 від 09.10.1982 року, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб та дружині присвоєно прізвище « [PERSON] »; тобто відповідно до ст. 1261 ЦК вона є спадкоємицею за законом першої черги. [PERSON] прийняла спадщину фактом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до ст. 1268 ч.3 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи №146/2024, заведеною приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. (а.с.40-60), з яких вбачається, що позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса з заявою №413 від 07 серпня 2024 року про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, в тому числі на обов`язкову частку майна померлого у вигляді 1/6 частки квартир, та вже отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у квартирах, які померлий заповів (заповіт від 17 лютого 2020 року) онуку [PERSON] , [INFO] та онучці [PERSON] , [INFO] . Онуки прийняли спадщину на підставі ч.4 ст.1268 ЦК України, відповідно до якої малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Заповітами складеними на користь онуків не охоплено майно, яке є предметом спору у даній цивільній справі. Інших спадкоємців судом не встановлено, тобто дружина [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. №810/02.31 від 22.10.2024 року, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вище вказану частку у житловому будинку розташованому в [ADDRESS] , у зв`язку з розбіжностями у свідоцтві про право власності та реєстрацією в БТІ, а саме в свідоцтві вказано квартиру та є літера в номері будинку, а в реєстрі право власності вказано в частинах від загальної площі житлового будинку, який відносить до спільної часткової власності, та частку було збільшено за рахунок виділу одного зі співвласників в окрему одиницю, тому не можливо встановити на який саме об`єкт, частку житлового будинку або квартири, видавати свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.29). Судом також досліджено довідку за вих.№259, що видана 24.09.2024 року КП «Болградське БТІ», відповідно до якої за [PERSON] , зареєстровано право власності на 13/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , без зазначення літери, на підставі свідоцтва про право власності №182 від 17.12.1997 року (а.с.23), в якому вказана не частка, а номер квартири, тобто свідоцтво та реєстрація на підставі цього свідоцтва містять розбіжності, що створює перепону для оформлення спадкової маси за спадкоємцем. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1258 цього Кодексу спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Як вбачається з вимог ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. А відповідно до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270, ч.3 ст. 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Досліджені матеріали справи, відповідають встановленим нормам законодавства, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved