Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду міста Дніпра за підсудністю з Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», поданою за допомогою системи «Електронний суд», до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1604076 від 23 лютого 2021 року (далі по тексту кредитний договір), в розмірі 22\~960,00 грн.; судовий збір в розмірі 2\~422,40 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9\~000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 лютого 2021 року між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати позичальнику (відповідачу) кредит на наступних умовах: сума кредиту 7\~000,0 грн.; строк кредитування 30 календарних днів; відсоткова ставка 1,90 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору, шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти, проте у подальшому відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на день звернення до суду з вказаним позовом має заборгованість у розмірі 22\~960,00 грн., яка складається з наступних сум: 7\~000,00 грн. основний борг; 15\~960,00 грн. заборгованість по відсоткам. 27 червня 2022 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27062022, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором, в тому числі за кредитним договором № 1604076 від 23 лютого 2021 року. 23 травня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 23/05/24, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором, в тому числі за договором № 1604076 від 23 лютого 2021 року. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором і має прострочену заборгованість у розмірі 22\~960,00 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 15 квітня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача адвокат Терещенко Д.В. проти позову заперечив, посилаючись на наступне. 1) у справі відсутнє підтвердження переходу права вимоги за договором факторингу від 27 червня 2022 року від першого кредитора ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Позивач у позовній заяві посилається на те, що 27 червня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір, відповідно до якого перше товариство відступило право вимоги до другого за договором № 1604076 (а.с. 35). Однак даний договір не містить ціну договору та доказів здійснення оплати за цим договором. Так, у «визначеннях термінів», що надаються на початку договору міститься термін «ціна продажу», якому дано таке визначення «сума грошових коштів, що сплачується Фактором Клієнту після підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників на умова даного договору, розмір якої встановлюється п. 3.3. цього Договору». Ознайомитись із його повним змістом не вбачається можливим через неподання його копії позивачем: аркуш справи 35 закінчується п. 1.6 Договору факторингу, а зворотній бік цього ж аркуша справи починається з пункту 9.3. невідомої угоди. Крім того, матеріали справи не містять платіжного документа, який би підтверджував сплату коштів за цим договором. Отже, перехід права вимоги за кредитним договором (від 23.02.2021 [PERSON] № 1604076) від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не відбувся, та не підтверджений належним чином, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 2) заявлені позивачем до стягнення проценти у розмірі 15\~960,00 грн. при розмірі тіла кредиту у 7\~000,00 грн., є непропорційно великими, несправедливими, порушують принципи розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансової установи. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. 3) вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9\~000,00 грн. не є обґрунтованою та не підтверджена належним платіжним документом про оплату таких послуг. З урахуванням наведеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 22 квітня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача власні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, заперечивши доводи відповідача з наступних підстав. 1) відносно відсутності підтвердження переходу права вимоги за договором факторингу, зазначили, що згідно п. 1.2 Договору факторингу, перехід прав вимоги заборгованості до боржників від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. У відповідності до Акту прийому передачі Реєстру боржників від 27.06.2024 за договором факторингу №27062024 від 27.06.2024, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 5471, після чого від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей (в електронному та паперовому вигляді) підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. На підтвердження факту укладення вказаного договору позивачем додано копію акту прийому-передачі Реєстру заборгованостей за договором факторингу № 23/05/24 від 23 травня 2024 року, який підписано сторонами, а також копію платіжної інструкції № 422780413 від 24.05.2024 про оплату за договором факторингу № 23/05/24 від 23 травня 2024 року 2) з приводу нарахування відсотків, позивачем зазначено, що пунктом 4 Договору визначено порядок автопролонгації строку кредиту, відповідно до якого сторони домовились, що у випадку якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до п.п. 4.1.1-4.1.6 Договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (авто пролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту (п.4.2.1 Договору), загальна кількість пролонгацій обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (включаючи період, визначений в п.1.3 Договору та періоди пролонгації). Відповідачем було укладено Кредитний договір за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитного договору Позичальник отримав від Кредитодавця всю інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами Договору та правильно зрозумів суть фінансової послуги. Під час укладання Договору, Відповідач усвідомлював всі ризики, пов`язані з укладенням даного договору, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання умов договору. 3) відносно розміру витрат на правничу допомогу відзначено, що договірні відносини між позивачем та адвокатом за договором є виключно цивільно-правовими правовідносинами між сторонами цього договору і не впливають на жодні права відповідача у справі, розмір гонорару визначається лише за погодженням стороною надавачем послуг та клієнтом, відповідач не вправі втручатися в ці правовідносини, отже неврахування судом умов договору про надання правової допомоги, щодо порядку обчислення гонорару та черговості виконання зобов`язань за цим договором, може бути розцінене як не при тримання принципу свободи договору. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2021 року між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати позичальнику (відповідачу) кредит на наступних умовах: сума кредиту 7\~000,0 грн.; строк кредитування 30 календарних днів; відсоткова ставка 1,90 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. 27 червня 2022 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27062022, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги по відношенню до боржників у відповідності до Акту прийому передачі реєстру боржників згідно Додатку №2. Сторона відповідача наполягає на тому, що у справі відсутнє підтвердження переходу права вимоги за вказаним договором факторингу від 27 червня 2022 року від першого кредитора ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», оскільки позивачем, по-перше, не надано повний текст цього договору, а надано лише сторінки 1, 2: аркуш справи 35 закінчується п. 1.6 Договору факторингу, а зворотній бік цього ж аркуша справи починається з пункту 9.3. невідомої угоди, відповідно відсутні умови договору щодо його ціни; а по-друге, матеріали справи не містять платіжного документа, який би підтверджував сплату коштів за цим договором, тобто відсутні докази здійснення оплати за цим договором. У «визначеннях термінів», що надаються на початку договору міститься термін «ціна продажу», якому дано таке визначення «сума грошових коштів, що сплачується Фактором Клієнту після підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників на умовах даного договору, розмір якої встановлюється а п. 3.3. цього Договору», однак текст вказаної частини договору позивачем не надано. Разом із відповіддю на відзив позивачем повторно надано копії сторінок 1, 2 та 9 договору факторингу №27062022 від 27 червня 2022 року, а також копію Акту прийому передачі реєстру боржників згідно Додатку №2. При цьому суд зважає на те, що згідно п. 1.2. договору факторингу №27062022 від 27 червня 2022 року, перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього Договору (а.с. 35). Копію Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком №2, що відповідає зазначеним вимогам, позивачем було надано (а.с. 35 на звороті). Також згідно копії витягу з Додатку №1 до договору факторингу №27062022 від 27 червня 2022 року, у реєстрі боржників до вказаного договору факторингу під номером 6694 значиться відповідач [PERSON] із посиланням на кредитний договір № 1604076 (а.с. 37). Таким чином, зважаючи на те, що сторонами не доведено недійсність вказаних умов, які було узгоджено між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд не вбачає підстав вважати невстановленим факт переходу права вимоги за вказаним договором факторингу від 27 червня 2022 року від першого кредитора ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 23 травня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та позивачем по справі ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 23/05/24, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників згідно Акту прийому передачі Реєстру боржників від 27.06.2024 за договором факторингу №27062024 від 27.06.2024, зокрема щодо відповідача [PERSON] (а.с. 45). Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. У подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув кредит кредитодавцю, а також не виконав всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв`язку з невиконання відповідачем вимог договору, у останнього, згідно розрахунку позивача, станом на день звернення до суду з вказаним позовом, утворилась заборгованість у розмірі 22\~960,00 грн., яка складається з наступних сум: 7\~000,00 грн. основний борг; 15\~960,00 грн. заборгованість по відсоткам. Будь-яких належних і допустимих доказів, що підтверджують невідповідність розміру основної суми боргу умовам кредитного договору, суду надано не було. Розрахунок основного боргу відповідачем не спростований. Доказів повного або часткового виконання вказаного зобов`язання суду не надано. Оскільки відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 7\~000,00 грн. шляхом перерахування суми кредиту на платіжну карту, вказану ним при укладенні договору, суд дійшов висновку щодо стягнення з відповідача суми кредиту в розмірі 7\~000,00\~грн. на користь ТОВ «Факторинг Партнерс». Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором, суду не надано. Що стосується позовних вимог в частині\~стягнення відсотків за договором про надання фінансових послуг, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно п. 1.3, 1.4.1. кредитного договору № 1604076 від 23 лютого 2021 року, сторонами узгоджено процентну ставку 1,90% на день, строк кредиту 30 днів. При цьому, з урахуванням п. 4.2.1. договору, сторони домовились, що у випадку якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до п.п. 4.1.1-4.1.6 Договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (авто пролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Загальна кількість пролонгацій обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (включаючи період, визначений в п.1.3 Договору та періоди пролонгації) (а.с. 20-22). З урахуванням наведених положень, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості складає 15\~960,00 грн., що кратно перевищує суму отриману відповідачем у позику 7\~000,00 грн. Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не зміг ефективно здійснити свої права бути поінформованим про дійсні умови кредитування ТОВ «Лінеура Україна», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. Договір містить зрозумілий розрахунок лише щодо першого базового періоду. А тому на думку суду, укладення вказаного договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. Таким чином, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до п. 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Застосовуючи аналогію, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 15\~960,00 грн. не є співмірною сумі кредиту у 7\~000,00 грн. за договором № 1604076 від 23 лютого 2021 року, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. За таких обставин зменшенню підлягає розмір процентів за вказаним договором з огляду на розмір суми кредиту до 7\~000,00 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на\~професійну правничу\~допомогу в розмірі 9\~000,0 грн., суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс», що підтверджується Договором №02-07/2024 від 02.07.2024 про надання правової допомоги укладеним між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 15-16), заявкою про надання юридичної допомоги №183 від 01.11.2024 (а.с. 18), витягом з Акту №1 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024 (а.с. 19). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 29 листопада 2024 року між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та позивачем було підписано акт №1 про надання юридичної допомоги, за договором №02-07/2024 від 02.07.2024, з якого слідує, що за надання допомоги у вигляді усної консультації з вивченням документів, та складання позовної заяви для подачі її до суду відносно відповідача [PERSON] , вартість вказаної допомоги склала 9 000,00 грн. (а.с. 19). Отже, суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної виконавцем правової допомоги у розмірі 9\~000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вказана вартість послуг з підготовки проекту позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості очевидно є завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial