Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку поділу на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і визнати (залишити) за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.02.1981 року між сторонами укладено шлюб. 13.05.2022 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, за спільні кошти набуто спірну квартиру. Позивач вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки воно було придбано за спільні кошти. Договір купівлі-продажу від 16.09.2011 року був оформлений на відповідача, про що було надано згоду позивачем. Відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою. Доступу до спільного майна колишня дружина не надає. Наразі мирним шляхом врегулювати відносини щодо використання спільної сумісної власності не вдається. За таких обставин позивач вважає, що його права є порушеними, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 липня 2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.42). На виконання вимог ухвали судді Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 липня 2025 року позивачем подано заяву (вх. № 30197 від 25.07.2025 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 11.07.2025 року. У зв`язку з чим, ухвалою судді Фортечного районного суду міста Кропивницького від 30 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився, про дату, час і місце підготовчого засідання, повідомлений належним чином. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (вх. № 51133 від 10.12.2025 року). Відповідач в підготовче засідання не з`явилась, подала до суду заяву (вх. № 50720 від 08.12.2025 року) про визнання позову. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом(стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 лютого 1981 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 53-54). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13 травня 2022 року, виданого Фортечним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 13 травня 2022 року складено відповідний актовий запис № 41. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище йому [PERSON] , їй [PERSON] (а.с. 6). За договором купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тєрєховою С.В., зареєстрованого в реєстрі № 3738, [PERSON] придбала квартиру номер [ADDRESS] (а.с. 25-28). Зазначене підтверджується також Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 422884634 від 16.04.2025 року (а.с.24). За змістом пункту 10 договору купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року покупець, повідомила, що квартира набувається нею згодою її чоловіка [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Тєрєховою С.В., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, 16 вересня 2011 року за реєстром № 3737, що залишається у справах нотаріуса. Згідно звіту про оцінку нерухомого майна: двокімнатної житлової квартири, загальною площею 50,06 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] від 22.07.2025 року підготовленого на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтинговий центр «Дисконт-сервіс» ринкова вартість об`єкта оцінки склала дату оцінки 1467909,00 грн (без податку на додану вартість) (а.с. 56-70). Отже судом встановлено, що зазначений об`єкт нерухомого майна придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень Цивільного кодексу України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. За змістом пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина третя Цивільного кодексу України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини другої статті 372 Цивільного кодекс України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За положеннями статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог частини першої, другої та четвертої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Положеннями частини шостої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно частини четвертої статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За приписами частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом з`ясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Отже, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, і враховуючи визнання позову відповідачем є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та у відповідності до вимог статті 71 Сімейного кодексу України та статті 371 Цивільного кодексу України підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про визнання права власності на ? частку спірної квартири за відповідачем. У відповідності до частин першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, відповідач з зустрічним позовом не зверталась, відтак в цій частині позов не може бути задоволений, так як є порушенням принципу диспозитивності. Однак, частиною третьою статті 372 Цивільного кодекс України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, тому суд вважає за необхідне припинити право власності на 1/2 частку спірної квартири за позивачем. Також, позивач подав заяву про повернення йому 50 відсотків судового збору, так як до початку розгляду справи по суті відповідачем визнано позов. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Водночас, за частиною першою статті 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, оскільки відповідачем в повному обсязі визнано позов, суд вважає за можливе повернути позивачу з Державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 2935,82 грн. Щодо переплаченого судового збору суд зазначає, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у сумі 12112,00 грн, тобто у більшому розмірі, ніж встановлено законом, (14679,09 х 0,8 = 11743,27 - 12112,00= 368,73), відтак поверненню підлягає 368,73 грн.

Outcome: partial