Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

До Чорноморського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому просить: -визнати таким, що нажите в шлюбі [PERSON] та [PERSON] і таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках трикімнатна квартира, загальною площею 65,3 кв.м., житловою 38,7 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] ; -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 65,3 кв.м., житловою 38,7 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування судових витрат. Позивач [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час шлюбу з відповідачем в період з 2018 по 2023 року вони придбали вказане майно. У зв`язку з розірванням шлюбу користування цим майном стало не можливим, тому вона просить його поділити. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, відповідачка фінансової участі у придбанні квартири не брала. 11.09.2018 до укладення шлюбу він продав належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] за 183700,00 грн. вказані кошти зберігав в банківському сейфі, який орендував. 17.01.2019 він купив спірну квартиру та сплатив повну її вартість у розмірі 1148100,00 грн. У задоволені позовних вимог просив відмовити. У судовому засіданні представник позивача адвокат Сафоніков А.П. просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог. Дослідивши надані докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 23 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.13). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня 2025 року у справі №501/309/25, яке набрало законної сили 24.04.2025, шлюб між сторонами розірваний (а.с.15-16). Таким чином, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 23.09.2018 по до 24.03.2025. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.09.2018 приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І.К., зареєстрованого в реєстрі за № 711, продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність майно, а саме квартиру, загальною площею 18,9 кв. м., житловою 12,6 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.44-45). \~ \~ \~ \~Згідно п.2.1. Договору ціна продажу зазначеної квартири становила 183700 грн., які покупець повністю сплатила продавцю до підписання цього договору. На підставі договору купівлі-продажу посвідченого 17.01.2019 приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І.К., зареєстрованого в реєстрі за №33, продавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали у власність, а Покупець [PERSON] прийняв у власність майно, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 65,3 кв.м., житловою 38,7 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.17-18). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152966458 від 17.01.2019 право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстровано 17.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1744396351108, розмір частки 1, власником зазначений [PERSON] (а.с.19). Згідно п. 1.6 Договору купівлі-продажу від 17.01.2019 набуття квартири відбулось за згодою дружини Покупця [PERSON] . Згідно п. 2.1 Договору продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 1148100 грн., які були сплачені до підписання Договору. Згідно квитанції АТ «Банк Альянс» №728 від 17.01.2019 здійснено переказ готівки у сумі 1148100,00 грн. на власний поточний рахунок [PERSON] (а.с.46). Платіжними дорученнями №1,2,3 АТ «Банк Альянс» від 17 січня 2019 року підтверджено переказ грошових сум у сумі 1148100,00 грн. на рахунки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомості від 17.01.2019 (а.с.47-49). Згідно договору оренди індивідуального сейфу з ПАТ «Державний ощадний банк України» № 515 від 11 жовтня 2018 року [PERSON] орендував банківський сейф на строк з 11 жовтня 2018 року по 12 листопада 2018 року (а.с.51). Згідно договору оренди індивідуального банківського сейфу з ПАТ «Акціонерний банк «Південний» №0274/1569-2018 від 07 листопада 2018 року [PERSON] орендував банківський сейф на строк з 07 листопада 2018 року по 05 січня 2019 року (а.с.50). Згідно Індивідуальних відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) щодо [PERSON] вбачається, що вона має безперервний стабільний дохід починаючи з 2013 року (а.с.62-65). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). \~ \~ \~ \~При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу трикімнатна квартира загальною площею 65,3 кв.м., житловою 38,7 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Суд критично сприймає доводи Відповідача, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані від продажу власної квартири, оскільки ціна купівлі спірної квартири, згідно договору купівлі-продажу від 17.01.2019, становить 1148100 грн., що значно перевищує ціну продажу квартири, що належала Відповідачу, а також не надано доказів, що вказані кошти витрачені саме на спірне нерухоме майно. Також Відповідач на надав доказів на підтвердження того, що в орендованих банківських сейфах зберігались грошові кошти, які були використані для оплати спірного майна. Окрім цього, наявна в матеріалах справи банківська квитанція №728 від 17.01.2019 спростовує твердження Відповідача, що при розрахунку за спірну квартиру він здійснював перекази власних коштів між своїми рахунками, адже в графі «Призначення платежу» квитанції, зазначено що сума в розмірі 1148100,00 грн. була внесена на рахунок у вигляді готівки, в подальшому ці грошові кошти в повному розмірі були перераховані на рахунок продавців спірної квартири. Твердження Відповідача, що Позивач не брала фінансової участі у придбанні квартири, адже не отримувала дохід, спростовується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) щодо [PERSON] , відповідно до яких вона має безперервний стабільний дохід починаючи з 2013 року. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції від 26.05.2025 позивачем сплачений судовий збір у розмірі 5740,50 грн. (а.с.1). Враховуючи, що позов підлягає задоволенню то з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved