Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою представника позивача [PERSON] адвоката Курилича Андрія Ярославовича до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Криловецька Вікторія Євгенівна про визнання права власності на спадкове майно. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 20.05.2025 року представник позивача\~ [PERSON] \~адвокат Курилич\~Андрій Ярославович звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Криловецька Вікторія Євгенівна про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач [PERSON] був спадкоємцем за заповітом за померлою [PERSON] та відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР є таким, що прийняв спадщину на Житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а»; гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І» - загальна площа житлового будинку 73,6 кв.м., житлова 45,4 кв.м. Вказує, що відповідач [PERSON] , посилаючись на ч. 2 ст. 1258, ч. 1 ст. 1265, ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважає себе такою, що прийняла в спадщину за [PERSON] вищезазначене майно та відповідно є його власником. Державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Криловецька Вікторія Євгенівна підтримала відповідача [PERSON] в частині застосування норм ЦК України, а не ЦК Української РСР, але вказала, що вона не може встановити спільне проживання відповідача [PERSON] із [PERSON] на час смерті останньої. Відповідач [PERSON] вказує, що спір у даній справі виник між нею та позивачем [PERSON] через застосування різних норм права (трактування законодавства), але спору щодо обставин справи немає, та стверджує, що викладені у позовній заяві обставини відповідають дійсності. Вважала, що оскільки на момент смерті [PERSON] , вона проживала разом із нею, то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Оскільки інші спадкоємці, у тому числі спадкоємець за заповітом, не прийняли спадщини, то відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України, право на спадкування перейшло до неї, як спадкоємця п`ятої черги - онуки померлої. Однак, ознайомившись із позовною заявою, оцінивши всі обставини та доводи позовної заяви, відповідач [PERSON] погодилась, що до спадкування майна, яке є предметом цього позову, необхідно застосовувати норми ЦК Української РСР, які були чинними на момент відкриття спадщини та відповідно на момент прийняття спадщини позивачем [PERSON] за заповітом померлої [PERSON] , а тому визнала позовні вимоги. В заяві про визнання позовну відповідач [PERSON] зазначила, що розуміє наслідки визнання позову, а саме: що вона позбавляється права претендувати на спірне майно, подавати позов про визнання права власності та звертатись до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати право власності на Житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а» - загальною площею житлового будинку 73,6 кв.м, та житловою площею - 45,4 кв.м, разом із господарськими спорудами: гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] . Третя особа [PERSON] вказала, що із наведеними в позовній заяві обставинами погоджується, заяв проти задоволення позовної заяви не має, не заперечує проти задоволення заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, самостійних вимог чи претензій щодо предмету спору не має. Заяви (клопотання) учасників справи: У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Курилич Андрій Ярославович просив звільнити позивача [PERSON] від сплати судового збору. 27.06.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява представника позивача [PERSON] адвоката Курилича Андрія Ярославовича про виправлення недоліків позовної заяви. 01.08.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 05.08.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява позивача [PERSON] , у якій він просив проводити розгляд справи без його участі. 13.08.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла відповідь представника третьої особи державного нотаріуса Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Криловецької Вікторії Євгенівни завідувача Другої львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., у якій представник просить проводити розгляд справи без участі представника третьої особи. 01.10.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява третьої особи [PERSON] , у якій вона просила проводити розгляд справи без її участі. 01.10.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява відповідача [PERSON] , у якій вона просила проводити розгляд справи без її участі. 03.12.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява представника позивача [PERSON] адвоката Курилича Андрія Ярославовича, у якій він просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру та відстрочення сплати судового збору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.06.2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04.07.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В підготовче судове засідання: - позивач [PERSON] та його представник адвокат Курилич Андрій Ярославович не з`явилися, про час, дату та місце розгляду повідомлялися належним чином. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подали заяви про проведення розгляду справи без їх участі. - відповідач [PERSON] не з`явилася, про час, дату та місце розгляду повідомлялася належним чином. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі. - третя особа [PERSON] не з`явилася, про час, дату та місце розгляду повідомлялася належним чином. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі. - третя особа державний нотаріус Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Криловецька Вікторія Євгенівна не з`явилася, про час, дату та місце розгляду повідомлялася належним чином. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подано заяву про проведення розгляду справи без участі представника третьої особи. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено що: [PERSON] за життя склала заповіт (зареєстрований у реєстрі за номером №2-324 від 18.01.1993 року), за яким заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок із господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , своєму синові [PERSON] . [INFO] у зв`язку із смертю [PERSON] відкрилась спадщина. Згідно з Довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №2/581 від 19.03.2025 року, загальна площа будинку без врахування самочинного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] , складає 73,6 кв.м., житлова 45.4 кв.м. та складається із: житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а» - загальною площею житлового будинку 73,6 кв.м, та житловою площею - 45,4 кв.м, разом із господарськими спорудами: гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І». Відповідно до Довідки виданої ЛКП «Рясне-402» від 14.09.2006 року №1872, [PERSON] проживала та була зареєстрована до дня смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Довідкою Другої львівської державної нотаріальна контори Львівської області від 20.02.2025 року №1, [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем за заповітом за померлою [PERSON] , яка являється його мамою. [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Сестра [PERSON] [PERSON] подала до нотаріуса заяву, в якій вказала, що не претендує на спадщину за своєю мамою, зокрема на будинок розташований за адресою [ADDRESS] , який мама заповіла брату. Заяв про прийняття спадщини не подавала, строків поновлювати не буде, до суду звертатись не має наміру. [PERSON] є онукою померлої - [PERSON] . За заповітом посвідченим Другою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області 29.07.1996 року за р.№2-7263, успадкувала та прийняла у спадщину квартиру [ADDRESS] . Прийняття у спадщину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складається із: житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а» - загальною площею житлового будинку 73,6 кв.м, та житловою площею - 45,4 кв.м, разом із господарськими спорудами: гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І», обґрунтовувала тим, що вона, як онука є спадкоємницею п`ятої черги. Оскільки всі попередні черги та спадкоємці за заповітом спадщини не прийняли, то до не перейшло право на спадщину, яку вона прийняла шляхом спільного проживання із спадкодавцем на момент її смерті. 18.02.2025 року [PERSON] звернувся із заявою до Другої львівської державної нотаріальної контори Львівської області про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У відповіді №329/02-14 від 11.04.2025 року, державний нотаріус Криловецька Вікторія Євгенівна вказала звернутися до суду за визнанням права власності у порядку спадкування. Як зазначає [PERSON] , нотаріус, Криловецька Вікторія Євгенівна помилково застосовувала ст. ст.1268 - 1272 ЦК України та вважала його таким, що не прийняв спадщини, оскільки він проживав окремо від спадкодавця і не подав заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк. [PERSON] не визнала право власності [PERSON] та вважала себе власницею спадкового майна, збиралась подавати заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та доводити факт спільного проживання з [PERSON] . В ході розгляду справи, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечила проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Після смерті [PERSON] [INFO] , відкрилась спадщина. Станом на день смерті [PERSON] та відкриття спадщини був чинним та діяв Цивільний кодекс Української РСР. За загальними правилами про спадкування, встановленими ЦК Української РСР, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 524 - 527 ЦК Української РСР). Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] на час смерті проживала за адресом: [ADDRESS] , та володіла на праві приватної власності квартирою за цією адресою. [PERSON] (спадкоємець) був прописаний та постійно проживав у спадковому будинку за [ADDRESS] , вів господарство, здійснював поточний та капітальний ремонт, володів документами на майно, у тому числі технічною документацією, відповідно вступив в управління та володіння спадковим майном і вважається таким, що прийняв спадщину та отримав у власність: Житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а» - загальною площею житлового будинку 73,6 кв.м., та житловою площею - 45,4 кв.м., разом із господарськими спорудами: гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, який дещо по іншому врегулював способи прийняття спадщини. Так, відповідно до загальних положень про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, (ст. ст. 1220, 1222, 1268, 1270 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року №1-рп/1999: Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільним кодексом України не встановлено, що його норми застосовуються із зворотною силою, тому ретроспективність, яку хотіла б застосувати відповідач, та яку застосувала державний нотаріус є необґрунтованою та невиправданою. Відповідно до практики ЄСПЛ, особа, яка скаржиться на порушення свого права на власність, повинна насамперед довести, що таке право існувало («Пішторова проти Чеської Республіки» (Pistorova v. the Czech Republic), 2004, § 38; «Дес Фоурс Вальдероде проти Чеської Республіки» (Des Fours Walderode v. the Czech Republic (ріш.), 2004; «Жигальов проти Росії» (Zhigalev v. Russia), 2006, § 131). Відповідно до заповіту, зареєстрованого в реєстрі за номером №2-324 від 18.01.1993 року, [PERSON] заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок із господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктом 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна №127 від 24.05.2001 року зі змінами №2 від 08.01.2013 року, не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року. З наведеного вбачається, що будівля, приміщення та споруди визнані Довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №2/581 від 19.03.2025 року, як такі, що не є самочинно збудованими, були спорудженими до 05.08.1992 року, тобто до складання заповіту 18.01.1993 року. Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що заявлене у позовній вимозі майно, а саме: Житловий будинок літ «А-1»; житлова прибудова літ. «А-1»; веранда літ. «а-1»; прибудова літ. «а-1»; сходи літ «а» - загальною площею житлового будинку 73,6 кв.м., та житловою площею - 45,4 кв.м., разом із господарськими спорудами: гараж літ. «Д»; огорожа літ №1; ворота №2; хвіртка №3; замощення літ. «І», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] , як майно успадковане за заповітом, зареєстрованим в реєстрі за номером №2-324 від 18.01.1993 року, складеним [PERSON] . А невизнання цього права відповідачем [PERSON] та відповідно відмова державного нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину порушували майнові права позивача. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно Постанови пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнала позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно з положенням ст. 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. Суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2\~ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За подання\~позовної заяви\~позивачем сплачено\~судовий збір\~у розмірі\~15140,00\~грн.\~У зв`язку\~з визнанням\~відповідачем позову\~до початку\~розгляду справи\~по суті,\~50\~відсотків судового\~збору підлягають\~поверненню позивачу\~з державного\~бюджету. Решта судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: approved