Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» (далі по тексту ДУ «ІПЕП НАМН», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. про визнання протиправним та скасування наказу ДУ «ІПЕП НАМН» від 31.07.2025 № 160-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади»; поновлення на посаді провідного юрисконсульта (0,5 ставки за сумісництвом), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2025 до моменту ухвалення рішення у справі; стягнення з ДУ «ІПЕП НАМН» у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи у розмірі 100 000,00 грн. та понесених судових витрат у справі по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04.01.2021 вона працює в ДУ «ІПЕП НАМН» на посаді провідного юрисконсульта, а 01.05.2023 переведена на посаду заступника директора з загальних питань. З 17.05.2024 її знову прийнято на посаду провідного юрисконсульта (0,5 ставки за сумісництвом) в ДУ «ІПЕП НАМН». Директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. 31.07.2025 видала наказ № 160-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади», відповідно до якого до позивача застосовано захід врегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення. [PERSON] звільнено з посади провідного юрисконсульта (0,5 ставки за сумісництвом) 01.08.2025 на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). 04.08.2025 директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. видала наказ № 162-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади», відповідно до якого до позивача застосовано захід врегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення. [PERSON] звільнено з посади заступника директора із загальних питань першого робочого дня, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). 11.08.2025 директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. видала наказ № 170-к «Про уточнення наказу від 04.08.2025 № 162-к про звільнення [PERSON] », яким резолютивну частину наказу № 162-к викладено новій редакції. Позивача звільнено з посади заступника директора із загальних питань 11.08.2025 на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). 21.08.2025 директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. видала наказ № 176-к від 21.08.2025, яким скасувала наказ № 162-к від 04.08.2025 та наказ № 170-к від 11.08.2025 про звільнення позивача з посади заступника директора з загальних питань. Проте на посаді провідного юрисконсульта позивача не поновлено. Позивач наголошує на незаконності звільнення з роботи, а також на заподіянні діями роботодавця моральної шкоди. 2. Аргументи учасників справи. Відповідач надав відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважає звільнення позивача з посади провідного юрисконсульта (0,5 ставки за сумісництвом) правомірним через наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції». Цей конфлікт інтересів виник через суміщення [PERSON] посад заступника директора із загальних питань та провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН». Здійснюючи безпосередній контроль та організовуючи юридичну діяльність заступник директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» дає доручення обов`язкові для виконання усім юрисконсультами, перевіряє якість їх роботи, визначає обсяг задач кожного, тощо. Від рішень заступника директора з загальних питань залежить завантаженість конкретного юриста, оцінка результатів його роботи. Тому провідний юрисконсульт перебуває у прямому підпорядкуванні в заступника директора з загальних питань, тобто позивач перебуває у прямому підпорядкуванні в самої себе. Оскільки конфлікт інтересів не міг бути врегульованим іншими способами, зокрема шляхом переведення на іншу посаду, був застосований крайній спосіб врегулювання конфлікту інтересів звільнення позивача з посади провідного юрисконсульта (0,5 ставки) за суміщенням. Директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, проти позову заперечувала. 3. Рух справи. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 03.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощено позовного провадження, в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін). 4. Участь сторін у справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Сільченко С.О. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у заявах по суті. У судовому засіданні представники відповідача ДУ «ІПЕП НАМН» Зима О.Т., Лисенко Г., заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, наведені у заявах посуті. 5. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] працювала в ДУ «ІПЕП НАМН» на посаді заступника директора з загальних питань з 01.05.2023, на яку призначена відповідно до наказу № 61-к. З 17.05.2024 її прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН» (0,5 ставки за сумісництвом) . [PERSON] 01.05.2023 подала відповідачу повідомлення про наявність конфлікту інтересів, в якому зазначила про існування потенційного конфлікту інтересів через перебування у трудових відносинах з ДУ «ІПЕП НАМН» її чоловіка [PERSON] та матері [PERSON] . Відповідач не відреагував на це повідомлення. Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.04.2024 у справі № 643/2179/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Обіймаючи посаду заступника директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН», позивач 16.12.2024 подала Директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюрі К.В. чотири повідомлення про конфлікт інтересів. Пізніше 09.01.2025 на вимогу відповідача позивач подала пояснення (вхідний № 1 від 09.01.2025). Наказом ДУ «ІПЕП НАМН» від 02.06.2025 № 71 «Про проведення службової перевірки» створено комісію з проведення службової перевірки фактів та обставин, які можуть свідчити про наявність потенційного, реального конфлікту інтересів у діяльності позивача. Цей наказ видано на підставі повідомлень [PERSON] від 16.12.2024, повідомлення уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції ДУ «ІПЕП НАМН» [PERSON] про можливу наявність конфлікту інтересів у діях позивача від 02.06.2025 № 5. Відповідно до протоколу № 2 від 04.06.2025 комісія дійшла висновків про можливу наявність реального конфлікту інтересів у діях [PERSON] на посаді заступника директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» та запропонувала директору ДУ «ІПЕП НАМН» [PERSON] прийняти рішення відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». Директор ДУ «ІПЕП НАМН» Місюра К.В. 05.06.2025 (вхідний № 200) надала [PERSON] повідомлення про врегулювання конфлікту інтересів, де зазначила, що позивач перебуває у реальному конфлікті інтересів, для врегулювання якого [PERSON] запропоновано подати свої пропозиції для його урегулювання до 16.00 05.06.2025. 09.06.2025 позивач подала Директору ДУ «ІПЕП НАМН» [PERSON] службову записку, де наголосила на відсутності реального чи потенційного конфлікту інтересів з боку колишнього чоловіка [PERSON] , надала пояснення щодо службових відносин зі своєю матір`ю [PERSON] , а також з приводу участі у комісії з преміювання у 2023 році, щодо договору оренди з ТОВ «Пульс». Також позивач заперечила з приводу обов`язковості подання письмових пропозицій щодо врегулювання конфлікту інтересів. Наказом ДУ «ІПЕП НАМН» від 11.06.2025 № 76 «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийнятті рішень чи участі в його прийнятті в умовах реального або потенційного конфлікту інтересів» до [PERSON] застосовано тимчасове усунення від виконання обов`язків, визначених посадовою інструкцією заступника директора з загальних питань, а саме: забезпечення організації господарсько-фінансової, договірної та юридично-правової діяльності Інституту; здійснення контролю організації та проведення процедур закупівель із забезпеченням їх об`єктивності та неупередженості відповідно до законодавства. Службові обов`язки позивача покладені на начальника планово-фінансового відділу Матушкіну В.П. та провідного юрисконсульта Погасій О.Ф. Національна академія медичних наук України на звернення відповідача листом № 1-08/1083 від 03.07.2025 не надала згоди на звільнення позивача [PERSON] з посади заступника директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» та рекомендувала Директору ДУ «ІПЕП НАМН» Місюрі К.В. у найкоротший термін звернутися до Національного агентства з питань запобігання корупції для отримання висновку щодо наявності/відсутності реального конфлікту інтересів. 25.07.2025 уповноважена особа з питань запобігання та виявлення корупції ДУ «ІПЕП НАМН» Погасій О.Ф. подала Директору ДУ «ІПЕП НАМН» Місюрі К.В. повідомлення про реальний конфлікт інтересів щодо [PERSON] (вхідний номер № 278 від 25.07.2025). У цьому повідомленні зазначено про наявність реального конфлікту інтересів [PERSON] за посадою провідного юрисконсульта стосовно [PERSON] як близької особи, який є начальником договірного відділу та фахівцем із закупівель, призначеним уповноваженою особою з питань організації та проведення відкритих торгів, а також відносно [PERSON] , як близької особи, яка виступає орендарем приміщень установи як ФОП та керівник кількох юридичних осіб, а також є науковим співробітником відділу наукової інформації та патентно-ліцензійної роботи ДУ «ІПЕП НАМН». Крім того, у повідомленні зазначено про реальний конфлікт інтересів стосовно роботи позивача [PERSON] на посаді заступника директора із загальних питань суміщення посади провідного юрисконсульта. Наказом ДУ «ІПЕП НАМН» від 31.07.2025 № 160-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади» до [PERSON] застосовано захід врегулювання конфлікту інтересів у спосіб звільнення. Позивача звільнено з посади провідного юрисконсульта (0,5 ставки за сумісництвом) 01.08.2025 на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). Позивач [PERSON] ознайомлена з цим наказом 01.08.2025. Наказом ДУ «ІПЕП НАМН» від 04.08.2025 № 162-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади» позивача звільнено з посади заступника директора із загальних питань першого робочого дня, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). Наказом ДУ «ІПЕП НАМН» від 11.08.2025 № 170-к «Про уточнення наказу від 04.08.2025 № 162-к про звільнення [PERSON] » резолютивну частину наказу № 162-к викладено у новій редакції. Позивача звільнено з посади заступника директора із загальних питань 11.08.2025 на підставі наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції» (п. 4-1 ст. 41 КЗпП України»). Із цим наказом позивач [PERSON] ознайомлена 12.08.2025. Відповідно до наказу ДУ «ІПЕП НАМН» № 176-к від 21.08.2025 за ініціативою роботодавця скасовано накази від 04.08.2025 № 162-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади», від 11.08.2025 № 170-к «Про уточнення наказу від 04.08.2025 № 162-к про звільнення [PERSON] » та поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з загальних питань. Як вбачається зі змісту наказу ДУ «ІПЕП НАМН» № 176-к від 21.08.2025, відповідні накази підлягали скасуванню, оскільки звільнення [PERSON] було помилковим. Позивач вважає, що її порушені трудові права відповідачем ДУ «ІПЕП НАМН» та Директором ДУ «ІПЕП НАМН» [PERSON] відновлені повною мірою не були, адже поновлення на посаді провідного юрисконсульта не здійснено. 6. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приймаючи дане рішення, суд виходить з диспозитивності та рівності сторін процесу, що сторони користуються рівними правами на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести перед судом ті обставини на які вона посилається. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, частиною першою статті 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. До гарантій забезпечення права громадян на працю відповідно до статті 5-1 КЗпП України належать правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи, а також правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 N 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції МОП № 158, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві. Згідно з п. 4-1 частини першої статті 41 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов, допускається, зокрема, у випадку наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції». Відповідно до\~статті 1\~Закону України\~від 14.10.2014\~\~№ \~1700-VII\~«Про запобігання\~корупції» (далі\~ Закон\~№ 1700-\~VII) потенційний конфлікт інтересів це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес це будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень. Відповідач, наголошуючи на правомірності та обґрунтованості звільнення позивача [PERSON] з посади провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН» на підставі наказу від 31.07.2025 № 160-к, стверджує про наявність конфлікту інтересів через суміщення позивачем [PERSON] посад заступника директора із загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» та провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН». Одночасне зайняття посади заступника директора ДУ «ІПЕП НАМН» із загальних питань та підпорядкованого їй провідного юрисконсульта призводить до суперечності між приватним інтересом [PERSON] та її службовими обов`язками. Враховуючи зміст позовних вимог, суд має встановити правомірність одночасного обіймання позивачем посад заступника директора із загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» та провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН», а також визначити можливість виникнення або існування через таке поєднання реального чи потенціального конфлікту інтересів, наявність підстав і дотримання порядку звільнення позивача з посади провідного юрисконсульта на підставі п. 4-1 статті 41 КЗпП України. Відповідно до статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно п. 1.1. Статуту ДУ «ІПЕП НАМН», затвердженого постановою Бюро Президії Національної академії медичних наук № 22/14 від 03.07.2024, Державна установа «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» є державною науковою установою, заснованою на державні формі власності і відноситься до відання Національної академії медичних наук України. Таким чином відповідач належить до юридичних осіб публічного права. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач на момент звільнення з посади провідного юрисконсульта також займала посаду заступника директора з загальних питань «ІПЕП НАМН». За змістом підпункту а) пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1700- VII до осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування належать посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1\~частини першої цієї статті. Таким чином, позивач [PERSON] за посадою заступника директора із загальних питань належить до суб`єктів прирівняних за своїм статусом до осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування. Що стосується посади провідного юрисконсульта, то суд не знаходить підстав віднесення її до будь-кого з осіб, на яких поширюється чинність Закону № 1700- VII. Твердження відповідача про те, що позивач була уповноваженою особою, не підтверджується матеріалами справи, оскільки після призначення [PERSON] на посаду провідного юрисконсульта у травні 2024 року функції уповноваженої особи на неї повторно не покладалися. Припинила вона їх виконувати з 01.05.2023 після переведення з посади провідного юрисконсульта на посаду заступника директора з загальних питань. Твердження відповідача про безперервне виконання обов`язків уповноваженої особи з питань проведення та організації переговорної процедури закупівель ДУ «ІПЕП НАМН» незалежно від займаної посади спростовується змістом посадової інструкції заступника директора з загальних питань, а також суперечить приписам статті 43 Конституції України про заборону примусової праці. Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 1700- VII особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється: 1)\~займатися іншою\~оплачуваною (крім\~викладацької,\~наукової і\~творчої діяльності,\~медичної практики,\~інструкторської та\~суддівської практики\~із спорту)\~або підприємницькою\~діяльністю,\~якщо інше\~не передбачено\~Конституцією\~\~або законами\~України; 2) входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді)), якщо інше не передбачено\~конституцією \~або законами України, крім випадку, передбаченого абзацом першим частини другої цієї статті. Враховуючи вказані приписи статті 25 Закону № 1700- VII, суд доходить висновку про відсутність у законодавстві заборони для позивача [PERSON] одночасного зайняття посад заступника директора з загальних питань та провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН». Щодо можливості виникнення або існування реального чи потенціального конфлікту інтересів у позивача суд звертає увагу на таке. Відповідно до пункту 2.1. Методичних рекомендацій «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, дотримання обмежень щодо запобігання корупції» Національного агентства з питань запобігання корупції, конфлікт інтересів може існувати у особи в ситуації, коли одночасно наявні такі його складові: в особи є приватний інтерес; в особи наявні службові повноваження, під час реалізації яких вона може на власний розсуд вчиняти дії, приймати рішення саме з питання, у якому в неї наявний приватний інтерес; такі службові повноваження мають дискреційний характер (тобто є такими, коли особа може на власний розсуд обирати з кількох юридично допустимих дій, рішень). Саме сукупність зазначених факторів дає підстави стверджувати, що приватний інтерес особи може впливати на об`єктивність та неупередженість під час вчинення особою дії, прийняття рішення, а отже, в особи є конфлікт інтересів. За відсутності принаймні однієї із складових службових повноважень дискреційного характеру та/або приватного інтересу конфлікт інтересів не виникає. Відповідно до абз. 1 частини першої статті 27 Закону № 1700- VII особи, зазначені у пункті 1 \~частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам. Твердження відповідача про наявність конфлікту інтересів у результаті суміщення позивачем [PERSON] посад заступника директора із загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» та провідного юрисконсульта ДУ «ІПЕП НАМН» мають характер загальних суджень і не підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, твердження про підпорядкування [PERSON] самій собі, як заступнику директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН» під час обіймання посади провідного юрисконсульта (за сумісництвом 0,5 ставки), спростовується дослідженими судом доказами. Так, відповідно до п. 4 розділу 1 Посадової інструкції провідного юрисконсульта, затвердженої наказом директора ДУ «ІПЕП НАМН» 21.12.2023, провідний юрисконсульт безпосередньо підпорядковується директору інституту. Також суд звертає увагу, що після видання відповідачем наказу № 76 від 11.06.2025 «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийнятті рішень чи участі в його прийнятті в умовах реального або потенційного конфлікту інтересів» позивач позбавлена частини управлінських повноважень як заступник директора з основної діяльності. Зокрема посадові обов`язки позивача як заступника директора з загальних питань були покладені: на начальника планово-фінансового відділу Матушкіну В.П. по організації господарсько-фінансової, договірної діяльності інституту, організації та проведення процедур закупівель із забезпеченням їх об`єктивності та неупередженості (пункт 2 частково і пункт 3 посадової інструкції заступника директора з загальних питань), а також на провідного юрисконсульта Погасій О.Ф. щодо організації юридично-правової діяльності інституту ДУ «ІПЕП НАМН». Таким чином, на момент видання спірного наказу ДУ «ІПЕП НАМН» від 31.07.2025 № 160-к позивач, як заступник директора з загальних питань, не мала службових повноважень, які можуть бути використані для задоволення приватного інтересу її як провідного юрисконсульта. Що ж до наявності такого приватного інтересу, то відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження його існування. Що стосується наявності підстав та дотримання порядку звільнення позивача за пунктом 4-1 частини першої статті 41 КЗпП України суд звертає увагу на таке. Як вбачається з протоколів № 1 від 03.06.2025 та № 2 від 04.06.2025 засідання комісії з проведення службової перевірки, вона здійснювала перевірку обставин існування конфлікту інтересів у діяльності позивача [PERSON] на посаді заступника директора із загальних питань. Повідомлення про наявність конфлікту інтересів щодо позивача, як провідного юрисконсульта, уповноважена особа з питань запобігання та протидії корупції подала 25.07.2025. Відповідно до частин третьої, четвертої статті Закону № 1700-VII безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу. Національне агентство у випадку одержання від особи повідомлення про наявність у неї реального, потенційного конфлікту інтересів упродовж семи робочих днів роз`яснює такій особі порядок її дій щодо врегулювання конфлікту інтересів. Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи. Відповідно до частини першої статті 29 Закону № 1700-VII зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи. Відповідно до статті 30 Закону № 1700-VII усунення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, у випадках, якщо конфлікт інтересів не має постійного характеру та за умови можливості залучення до прийняття такого рішення або вчинення відповідних дій інших працівників відповідного органу, підприємства, установи, організації. Усунення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів, а також залучення до прийняття такого рішення або вчинення відповідних дій інших працівників відповідного органу, підприємства, установи, організації здійснюється за рішенням керівника органу або відповідного структурного підрозділу, в якому працює особа. Суд звертає увагу, що усунувши позивача [PERSON] від виконання функцій з управління юридичною діяльністю ДУ «ІПЕП НАМН» після видання наказу від 11.06.2025 № 76, він виключив будь-яку можливість підпорядкування [PERSON] , як провідного юрисконсульта, заступнику директора з загальних питань. Відповідно до статті 34 Закону № 1700-VII переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи. Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи. Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу. За змістом вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.08.2024 у справі № 750/5802/23, звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи із займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється лише в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, тобто звільнення особи є крайнім способом врегулювання конфлікту інтересів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі № 452/499/19, від 16.06.2021 у справі № 344/4709/20, від 15.09.2021 у справі № 127/7780/20, від 29.09.2021 у справі № 750/10411/19. Методичні рекомендації «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, дотримання обмежень щодо запобігання корупції» Національного агентства з питань запобігання корупції у розділі 1 містять перелік осіб, на яких поширюються вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та обмеження щодо запобігання корупції. Посада провідний юрисконсульт юридичної особи публічного права в цьому розділі не передбачена, а аналіз посадової інструкції за цією посадою засвідчує відсутність у неї дискреційних повноважень. Таким чином, суд доходить висновку, що за посадою провідного юрисконсульта, яку обіймала позивач [PERSON] застосування підстави звільнення, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 41 КЗпП України, є неправомірним, оскільки вона не належить до осіб, на які поширюється Закон України «Про запобігання корупції». Тому, видавши наказ від 31.07.2025 № 160-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади» відповідач ДУ «ІПЕП НАМН» звільнив позивача з роботи за відсутності підстав і з порушенням порядку звільнення. У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зазначено, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Цей правовий висновок підтверджено у постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 357/15166/21. Враховуючи все вищенаведене, суд доходить висновку, що звільнення позивача відбулось з порушеннями КЗпП України, Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим, вимоги [PERSON] при визнання протиправним та скасування наказу ДУ «ІПЕП НАМН» від 31.07.2025 № 160-к «Про врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення з посади», та поновлення на роботі є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. У пункті 4 частини першої статті 430 ЦПК України та частині сьомій статті 235 КЗпП України вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Зважаючи на вказане суд приходить висновку щодо наявності підстав для звернення судового рішення, в частині поновлення [PERSON] на роботі, до негайного виконання. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 18, абз. 3 пункту 32 Постанови Пленуме Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. З пункту 2 зазначеного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як зазначено в довідці № 7 від 19.08.2025, наданої відповідачем ДУ «ІПЕП НАМН», сума середньоденної заробітної плати за посадою провідного юрисконсульта за сумісництвом 0,5 ставки становить 182,19 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі за № 9901/407/19 вказано, що\~\~суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно підпункту 168.1.1 пункту 168.1. статті 168 Податкового кодексу України \~податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.\~. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених\~ ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц та від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19.\~ Відтак, оскільки з моменту звільнення [PERSON] до моменту ухвалення рішення суду про поновлення її на роботі пройшло 93 робочі дні, сума середнього заробітку, шо підлягає стягненню за час вимушеного прогулу на її користь становить 16\~943 грн. 67 коп. з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, встановленому Податковим кодексом України. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з ДУ «ІПЕП НАМН» моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. 00 коп. суд зазначає наступне. При вирішенні питання щодо спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди суд враховує роз`яснення, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та вимог статті 23 ЦК України, де зазначено,\~де вказано, що спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції \~та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно статті 237-1\~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно вимог\~ ста. 237-1 КЗпП України \~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 127/16375/19. При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд враховує, що діями ДУ «ІПЕП НАМН» спричинено моральні страждання [PERSON] , оскільки діями відповідача порушено трудові права позивача, для відновлення яких вона була змушена звертатись до суду з даним позовом. Враховуючи наведене вище, незаконне і як наслідок помилкове звільнення [PERSON] з посади заступника директора з загальних питань ДУ «ІПЕП НАМН», що визнав сам відповідач, поновивши її на цій посаді, а також звільнення з посади провідного юрисконсульта за відсутності законних підстав та з порушенням порядку звільнення, необхідність у судовому порядку відновлювати порушені трудові права, суд вважає розумним та співмірним позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково і стягнути з ДУ «ІПЕП НАМН», на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача [PERSON] , суд дійшов висновку про часткове задоволення цих позовних вимог. Інші доводи і заперечення відповідача означених висновків суду не спростовують. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», , відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права, а також висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. За приписами частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду позивачем понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 968,96 грн. Зважаючи на задоволення позовних вимог, витрати позивача з оплати судового збору підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідача у розмірі 968,96 грн. Також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України на користь держави слід стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1380 гривні 64 копійки (за вимогами немайнового характеру про скасування наказу та поновлення на роботі та 1% від суми задоволених вимог майнового характеру щодо стягнення середньої заробітної плати (1211,20 грн. + 169,44 грн.). На підставі викладеного і

Outcome: partial