Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

17 квітня позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що 21 серпня 2013 року його було заарештовано і пред`явлено обвинувачення за ст. 115 ч. 1 КК України, та в подальшому перекваліфіковано на ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України. 10 вересня 2024 року він був звільнений із слідчого ізолятора по відбуттю покарання. Постановою Верховного суду України від 23 січня 2025 року справа відносно нього закрита на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України у зв`язку із не встановленням доказів доведення його винуватості та вичерпанням можливості їх отримати. Таким чином у зв`язку із незаконними діями працівників органів попереднього слідства та прокуратури він був незаконно позбавлений волі протягом шести років шести місяців, загальний час притягнення його до кримінальної відповідальності тривав з 21 серпня 2013 року по 23 січня 2025 року, тобто 11 років 5 місяців та два дні, внаслідок чого йому спричинено моральну шкоду. Спричинена моральна шкода полягає у неможливості отримання освіти та реалізації планів працевлаштування за спеціальністю. Крім того, він тривалий час утримувався під вартою, перебуваючи при цьому в молодому віці, без належного харчування, доступу до належної медичного забезпечення. В нього погіршився стан здоров`я, що негативно вплинуло на його зовнішній вигляд та самопочуття. Перед ув`язненням він був приватним підприємцем, однак після звільнення не зміг відновити свою діяльність через незаконні звинувачення та недовіру з ним відмовлялись співпрацювати. Крім того, йому незаконно нараховано пеню та штрафні санкції за несплату єдиного соціального внеску, він втратив страховий стаж, в ході виконавчого провадження його рахунки були заблоковано та він не міг скористатися банківськими послугами. Незаконне ув`язнення та звинувачення негативно вплинули не лише на нього, а й на його матір, яка виховувала його одна, витрачала кошти на передачу йому продуктів харчування та необхідних речей, а також на відвідування судів. Внаслідок незаконного переслідування та звинувачень він постійно повинен був доводити оточуючим свою невинуватість. Тому він просить стягнути з Державного бюджету України завдану моральну шкоду у розмірі 26\~680 181 грн, зарахувати йому трудовий стаж за час перебування під слідством та відбування покарання в УВП-12 та ВК-41 з 21 серпня 2013 року по 19 травня 2020 року. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Прокурор в судовому засіданні щодо позову заперечила, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема прокурор у відзиві зазначив, що умовою настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між діями заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому. Натомість [PERSON] в частині відшкодування йому моральної шкоди у заявленому розмірі не підтвердив відповідними доказами. Вважає заявлений позивачем розмір моральної шкоди необґрунтованим, розрахунок здійснено не за час перебування під слідством і судом, а за кожен злочин, у якому його було обвинувачено, виходячи з розмірі не одного розміру мінімальної заробітної плати, а п`ти, десяти та двадцяти таких розмірів. З приводу заявлених вимоги щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску відсутні відомості за який період виникла така заборгованість. Щодо вимоги про зарахування трудового стажу за час перебування під слідством, то вирішення вказаного питання не входить до компетенції прокуратури. З вказаних підстав прокурор в задоволенні позову просить відмовити. Представник Державної казначейської служби в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву зазначила, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Таким чином, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Державна казначейська служби України, як орган наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач вказує, що підставою для відшкодування шкоди було закриття кримінальної справи у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпні можливості їх отримання. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, дії органів дізнання та досудового слідства не можуть вважатися неправомірними або незаконними, оскільки матеріали справи не свідчать про те, що вони припустилися незаконних дій та порушили виконання службових обов`язків. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності виключає можливість такої відповідальності. Такий підхід підтверджується правовою позицією, зазначеною в рекомендаціях Президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 року № 04-5/239. Позивачем не надано жодного доказу, підтверджуючого завдання йому моральної шкоди, у зазначеному у позовній заяві значному грошовому розмірі. Тому вважає, що законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Державною казначейською службою України відсутні. Тому у задоволенні позову до Державної казначейської служби України просить відмовити у повному обсязі та розгляд справи здійснювати без участі представника Казначейства. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в судове засідання також не з`явився, у відзиві на позовну заяву щодо позову заперечила, зазначивши, що суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Вирішення питань щодо зарахування чи не зарахування трудового стажу та страхового стажу входить до компетенції ПФУ, оспорювати не зарахування трудового чи страхового стажу можливо лише у випадку наявності відповідного рішення ПФУ. У судовому порядку встановлюється лише факт приналежності документа, що підтверджується трудовий стаж, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження. Встановлення наявності стразового стажу встановлюється ПФУ під час прийняття рішення про призначення пенсії, а рішення вказаного органу щодо її призначення підлягає оскарженню у встановленому законом порядку. Тому, в задоволенні вимоги позивача про зарахування трудового стажу за час перебування під слідством та відбування покарання з 21 серпня 2013 року по 19 травня 2020 року просить відмовити. Представник Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області у відзиві на позовну заяву щодо позову заперечила зазначила, що доказів того, що дії працівників поліції під час розслідування кримінальної справи відносно позивача були неправомірними та безпідставними, а також такими, що спричинили моральних страждань не надано. Не доведеними є зазначені у позові твердження, що Позивач, після відбуття покарання не зміг відновити підприємницьку діяльність, не міг сплачувати нарахований єдиний внесок, адже в жодній з долучених постанов про відкриття проваджень не вказано за який період виник вказаний борг. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Позивач повинен довести ті обставини, на які посилається, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення відповідного рішення, а розрахунки позивача щодо терміну перебування під слідством чи судом не відповідають обставинам справи. Вважає, що жодних порушень, які б були вчинені органами досудового розслідування, оперативно-розшукової діяльності чи прокуратури та вплинули б на законність чи обґрунтованість судових рішень, касаційною інстанцією не встановлено. Доказів того, що дії працівників поліції під час розслідування кримінальної справи відносно позивача були неправомірними та безпідставними, а також такими, що спричинили моральних страждань не надано. Заявлений розмiр та розрахунки щодо відшкодування моральної шкоди вважає не обґрунтованими. Слід зазначити, що Позивач здійснює розрахунки, загальна сума яких становить 26 680 181 грн 34 копійки, окремо по кожній статті, посилаючись на ч.1 ст.187 та п.6 ч.2 ст.115 КК України, окрім цього до моральної шкоди. Позивач включив і шкоду майнового характеру. Тобто, розрахунок позивача, здійснений без урахування механізму визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, суперечить вимогам закону та призводить до завищення загальної суми, яка не відповідає фактичним правовим наслідкам вироку суду. Вказує, що [PERSON] утримувався під вартою у період з 21 серпня 2013 року по 11 лютого 2020 року. Час перебування [PERSON] під слідством і судом обчислюється із моменту його затримання 21.08.2013 до моменту закриття кримінальної справи Верховним Судом 23.01.2025 та становить 137 місяців 2 дні. Розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2025 згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» становить 8 000 грн. Отже, враховуючи вищевказане, розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди, має виглядати наступним чином - 137 місяців та 2 дні*8 000 грн = 1 096 533 грн 33 коп. Розмір відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі має доводитись у визначеному процесуальним законом порядку, а суд при його визначені має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Не доведеними вважає зазначені у позові твердження, що позивач, не зміг відновити підприємницьку діяльність через недовіру до нього через кримінальну справу. Фактично розмір вказаної шкоди обґрунтовано [PERSON] лише постановою Верховного Суду від 23.01.2025, довідкою про звільнення по відбуттю покарання, довідкою про перебування матері [PERSON] на лікуванні у відділенні нейрохірургії, свідоцтвом про смерть матері, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та постановами про відкриття виконавчих проваджень відносно [PERSON] . Тому в задоволенні позову просить відмовити. Суд вивчивши матеріали справи, доводи та заперечення сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень дійшов таких висновків. Судом встановлено, що слідчим СУ УМВС України в Івано-Франківській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013090020000833 від 19 серпня 2013 року за ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України. 21 серпня 2013 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 208 КПК України, 22 серпня 2013 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України. Слідчим суддею Івано-Франківського міського суду підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався. 28 листопада 2013 року обвинувальний акт відносно [PERSON] у вказаному кримінальному провадженні про обвинувачення за ст. ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України передано до Коломийського міськрайонного суду. Вироком Коломийського міськрайонного суду від 04 червня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України, та призначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на тринадцять років з конфіскацією майна. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 листопада 2014 року, вказаний вирок суду відносно [PERSON] скасовано, справу передано на новий розгляд у суді першої інстанції. Вироком суду від 30 вересня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на тринадцять років з конфіскацією майна. Ухвало Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2015 року вказаний вирок суду відносно [PERSON] скасовано, справу передано на новий розгляд у суді першої інстанції. 17 жовтня 2018 року Коломийським міськрайонний судом знову ухвалено обвинувальний вирок у вказаному кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України та призначено покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року вирок залишено без змін. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року вирок Коломийського міськрайонного суду відносно [PERSON] від 17 жовтня 2018 року скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Вказаним рішенням обвинуваченому змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. 26 січня 2024 року Снятинським районним судом Івано-Франківської області ухвалено вирок у вказаному кримінальному провадженні яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України та призначено покарання тринадцять років позбавлення волі. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 травня 2024 року вирок Снятинського районного суду від 26 січня 2024 року залишено без змін. Як слідує з довідки про звільнення серії І-ФР № 09847 від 10.09.2024 року, [PERSON] перебував під вартою на виконання віроку Снятинського районного суду від 26.01.2024 року в період з 23 серпня 2024 року по 10 вересня 2024 року та був звільнений по відбуттю строку покарання (а.с. 26). Остаточною постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2025 року вирок Снятинського районного суду від 26 січня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 13 травня 2024 року відносно [PERSON] скасовано. Кримінальне провадження відносно [PERSON] кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України, закрито, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 19 Конституції України\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені\~статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої\~статті 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1\~ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частиною 2\~статті 1176 ЦК України\~передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Порядок відшкодування шкоди регулюється\~Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 2\~статті 2 вказаного Закону\~визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Суд зазначає, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 25 березня 2020 року усправі № 641/8857/17, а також підтриманий Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 755/6062/22. Суд звертає увагу на те, що доводи представників відповідачів про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди спростовуються вищенаведеними доказами по справі. Разом з цим, жоден з представників відповідачів не заперечували, що до [PERSON] \~мало місце незаконне засудження, в результаті чого позивач зазнав психологічного страждань, оскільки був позбавлений нормальних життєвих стосунків, що в свою чергу змінило його нормальний життєвий ритм. При цьому, п.5 ст.3 Закону визначено, що у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, моральна шкода. Відповідно до\~ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої\~статті13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Визначаючи строк перебування [PERSON] під слідством і судом, суд виходить з того, що його початком є день затримання його в порядку ст. 208 КПК України 21 серпня 2013 року, а завершенням день набрання законної сили постановою Касаційного кримінального суду від 23 січня 2025 року. Таким чином, строк перебування [PERSON] під слідством і судом становив 11 років 5 місяців і 3 дн, тобто 137 місяців і 3 дні. При цьому з 21 серпня 2013 року по 11 лютого 2020 року (дата зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання) та з 23 серпня 2024 по 10 вересня 2024 року (строк відбування покарання за вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2024 року у даній справі) [PERSON] знаходився під вартою (відбував покарання), тобто час перебування його в місцях несвободи становив 6 років 6 місяців і 10 дні, тобто 78 місяців і 10 днів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»\~установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 гривень. Враховуючи період перебування [PERSON] \~під слідством та судом, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 1\~096 774 грн (8000*137 місяців 3 дні). Проте встановлення того факту, що мінімальний розмір морального відшкодування не позбавляє суд визначити цей розмір у більшому розмірі. Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова ВС від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц). Пунктом 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (справа «Нахманович проти росії»). Суд дійшов висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством і судом з утриманням під вартою не в повному обсязі компенсує завданої позивачу шкоди, з огляду на таке. Незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Суд вважає, що позивач довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між незаконністю рішення органу державної влади, наявності шкоди завданої йому тривалим перебуванням під вартою, слідством та судом, за обвинуваченням у вчиненні злочинів за ч. 2\~ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, тоді як докази його вини були відсутні, що призвело до моральних страждань позивача, зумовлених порушенням його звичайного укладу життя, перебуванні у напруженому психологічному стані, та розлученням з його матір`ю, погіршенні відносин з оточуючими людьми та втраті ділової репутації. В загальному [PERSON] \~перебував під слідством та судом більше 11 років. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. Так, до початку кримінального переслідування позивач був молодою особою (28 років), займався налагодженням добробуту свого життя, займався підприємницьокою діяльністю, яку, після початку кримінального переслідування, змушений був припинити, що зумовило щей негативні фінансові наслідки для нього у вигляді фінансових санкцій з боку фіскального органу. Протягом тривалого періоду позивач утримувався в місцях несвободи, в приміщеннях яких були не належні санітарні умови (сирість та грибок), нелостатність простору, перенаселення, брак свіжого повітря, йому не було забезпечено належних умов харчування, належного медичного забезпечення, що також підтверджується констатованими у рішенні ЄСПЛ від 20 березня 2025 року у справі Хоменко та інші протии України (заява № 37710/23) фактами щодо умов утримання в місцях несвободи в Україні. Оцінивши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок вищевказаних подій, позивач зазнав сильних душевних переживань та страждань, та вбачає наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачці завдану їй моральну шкоду у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у справі, з подібних правовідносин, зокрема у справах: № 585/724/19 (пр. 61-18673ск19) від 27.05.2020; № 646/8234/19 провадження № 61-14404св20 від 10.03.2021. З урахуванням встановлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності і справедливості, врахувуючи ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, суд приходить до висновку про необхідність визначення компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди позивача у сумі більшій за мінімальний розмір та визначити її в розмірі 2\~000 000 грн (що складає 40\~278 Євро та орієнтовно 14\~600 грн в місяць, і ця сума є співмірною до розміру справедливої сатисфакції, яка присуджується ЄСПЛ та близькою до середньої заробітної плати в Івано-Франківській області у 2025 році (21 тис грн)), бо саме такий розмір буде відповідати характеру та обсягу страждань позивача та не буде свідчити про його безпідставне збагачення. Відповідно до частини першої, третьої статті\~12, частини першої, шостої статті\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не погоджується з доводами позивача про необхідність обрахунку відшкодування за кожне з висунутих йому обвинувачень окремо, оскільки вони розслідувались в межах одного кримінального провадження за фактом однієї події, судом остаточне покарання йому призначалось за сукупністю кримінальних правопорушень. Також позивачем не доведено що його моральні страждання були зумовлені конкретними обвинуваченнями та відрізнялись між собою. Вимога про повернення позивачу вилученого у нього майна, про яке той вказує у позовній заяві, судом не розглядається, оскільки вимога про відшкодування матеріальної шкоди позивачем не ставиться. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, та до стягнення з Держави Україна підлягає зазначений вище розмір моральної шкоди, а в решті позовних вимог слід відмовити. Щодо вимог [PERSON] про зарахування йому в трудовий стаж період перебування під слідством та відбування покарання в період з 21 серпня 2013 року по 19 травня 2020 року слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону термін перебування під вартою та термін відбуття покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. Згідно із\~Законом України «Про пенсійне забезпечення»\~основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі відсутності трудової книжки, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (постанова Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній»). Постановою Кабінету Міністрів України № 829 від 11.08.2021 року «Про внесення змін до пункту 12 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні підтверджується довідками МВС та/або довідками правоохоронних органів і зараховується до трудового стажу за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку). У разі відсутності документів, зазначених в абзаці першому цього пункту, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні може бути встановлено в судовому порядку. Згідно п. 1 п. 1\~ст. 19 КАС України\~юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Позивачем не надано суду доказів звернення його до органів Пенсійного фонду України для вирішення питання про призначення пенсії та зарахування йому до трудового стажу часу перебування його в місцях відбування покарання у звязку з незаконним засудженням та відсутня відповідна відмова органів Пенсійного фонду. З огляду на це, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. З приводу доводів представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин суд зазначає наступне. Положеннями\~ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2\~ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц). Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial