Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення та розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що у неї з відповідачем є спільні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які народилися під час шлюбу, у якому перебували сторони. Рішенням суду від 04.12.2020 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. У лютому 2021 року зареєстровано шлюб між позивачем та [PERSON] , у зв`язку з чим позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням суду від 09.02.2022 стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей, [PERSON] , [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. На даний час відкрито виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення суду про стягнення аліментів. На даний час розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання дітей є занадто низьким і не може забезпечити рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Просить суд збільшити розмір аліментів, змінивши спосіб їх стягнення та стягнути з відповідача аліменти в її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, відзиву до суду не подав. Ухвалою суду від 12.09.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначене судове засідання для розгляду справи по суті на 09.10.2025. Ухвалою суду від 09.10.2025 розгляд справи відкладено на 12 листопада 2025 року. Судове засідання 12.11.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні. Призначено судове засідання на 11.12.2025. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник позивача, адвокат Старцун М.І., у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. У заяві також вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У матеріалах справи містяться поштові конверти, у яких суд надсилав судові повістки відповідачу [PERSON] на адресу його зареєстрованого місця проживання про виклик його у судові засідання на 09.10.2025, 12.11.2025 та 11.12.2025, і які повернулися до суду з відмітками підприємства поштового зв`язку про відсутність адресата. Окрім того, відповідач [PERSON] неодноразово викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З урахуванням наведеного суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників справи. Згідно зі частиною другою статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідив та оцінив матеріали справи, докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків. 12 червня 2011 року позивач ( [PERSON] ) та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 04.12.2020 у справі №602/1118/20 цей шлюб було розірвано. Позивачу після розірвання шлюбу залишено прізвище « [PERSON] ». Наведене підтверджується копією згаданого рішення суду, доданого до позовної заяви (а.с. 6-7) У цьому шлюбі народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що 19.10.2011 та 04.12.2013 Вишгородоцькою сільською радою Лановецького району Тернопільської області складено відповідні актові записи №03 та №06 відповідно. Наведене підтверджується Свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно, копії яких містяться у матеріалах справи (а.с. 10, 11). 09 лютого 2021 року [PERSON] та позивач ( [PERSON] ) зареєстрували шлюб, про що Збаразьким районним відділом ДРАЦС Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис № 9, після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.02.2021 (а.с.12). Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 09.02.2022 у справі №602/770/21 стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 30.07.2021 та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 8-9). Виконавчий лист, виданий 30.03.2022 на підставі рішення суду у справі №602/770/21, перебуває на виконанні Збаразького відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного МУ Мінюсту, що підтверджується Інформацією про виконавче провадження (а.с. 16-20). Отже, між сторонами виникли сімейні правовідносини з приводу утримання дітей, які врегульовані нормами\~Сімейного кодексу\~України (далі у тексті СК України). Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частинами першою та другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України законодавчо закріплено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. За змістом статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Положеннями Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень на місяць. У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22, від 30 березня 2023 року у справі № 509/5304/20, від 14 червня 2023 року у справі № 758/8284/21. Зі змісту позовної заяви убачається, що звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів позивач прагне домогтися саме збільшення їх розміру. При цьому, позивачем не наведено жодної обставини, яка визначена законом як підстава для збільшення розміру аліментів (покращення матеріального становища платника аліментів, стану його здоров`я або навпаки погіршення матеріального становища отримувача аліментів чи стану її здоров`я, чи зміну сімейного стану когось з них тощо). Окрім того суд звертає увагу на те, що позивач не надала доказів щодо розміру доходу відповідача і матеріали справи їх не містять. Відтак, у разі задоволення позову, при наявності у відповідача офіційного доходу на рівні мінімальної заробітної плати у місячному вимірі (8000), може виникнути ситуація, коли аліменти будуть стягуватися з відповідача у мінімальному гарантованому розмірі - 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що поставить дітей у менш вигідне матеріальне становище, порівняно з тим, яке є зараз, коли вони мають право на отримання аліментів на рівні 62,5 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що не відповідатиме інтересам дітей. Відповідно до статей 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач не навела на обґрунтування своїх позовних жодної обставин, що є підставою для збільшення розміру аліментів, та не надала доказів існування таких обставин. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. На підставі наведеного вище, ст. 180-182, 192 СК України,

Outcome: dismissed