Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

У травні 2024 року Київська міська рада звернулась до суду з наведеним позовом, в якому просила суд: усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Буглак-Куцевол О.Г. про державну реєстрацію права власності від 11.02.2921 № 56579630 на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 503632880000) за [PERSON] та припинити його право власності на це нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] ; усунути перешкоди у володінні та розпорядженні земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) площею 0,0160 га шляхом зобов`язання [PERSON] знести об`єкт самочинного будівництва: житлову будівлю, загальною площею 40 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; усунути перешкоди у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) площею 0,0160 га за адресою: [ADDRESS] та повернути її Київській міській раді, привести у придатний для використання стан. Обґрунтовуючи позивні вимоги, позивач вказує, що зДержавного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О. С. (далі - державний реєстратор Коровайко О.С.) прийнято рішення від 17.11.2014 № 17269942 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок (далі - Об`єкт нерухомого майна), що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення даного рішення було рішення Брянківського міського суду Луганської області у справі № 410/1464/14-ц (№ 2-410/471/14-ц) від 20.05.2014. Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н.О. прийнято рішення від 11.12.2014 № 17927271 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 11.12.2014, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Москаленко Н.О. за № 948. У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. прийнято рішення від 30.12.2014 № 18477343 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 30.12.2014, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за № 6507. Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак-Куцевол О.Г. прийнято рішення від 10.02.2021 № 56549918 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення даного рішення був договір дарування від 10.02.2021, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за № 553. Після чого, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О.Г. прийнято ряд рішень від 11.02.2021 № 56579630 та від 11.02.2021 № 56579630 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для винесення даних рішень є договори купівлі-продажу від 11.02.2021, зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за №№ 574, 571. Зазначений Об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) за адресою: [ADDRESS] . При цьому, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] під будівництво ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] ,ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. Вказується, що відповідач [PERSON] з 2021 року звертався до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) (Департамент) з клопотаннями щодо видачі рішення Київської міської ради про передачу/відведення земельної ділянки у власність за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] дозволу не отримав, про що був неодноразово повідомлений листами-відповідями (зауваженнями) від Департаменту. Зауваження щодо підготовки рішення про відведення земельної ділянки у власність [PERSON] були обумовлені тим, що відповідач систематично не обґрунтовував правомірність розташування житлового будинку (садибного типу) на земельній ділянці, оскільки відповідно до растрів аерофотознімання, станом на 2014 рік, та матеріалів проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого було сформовано дану земельну ділянку, об`єкт нерухомого майна був відсутній, що суперечить інформації, яка міститься в матеріалах даної документації та систематично не надавав підтверджуючі документи, передбачені чинним законодавством у тому числі що підтверджують прийняття об`єкта нерухомості в експлуатацію. Водночас, департамент повідомляв заявника [PERSON] , що під час розгляду зазначеного клопотання та доданих до нього документів встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0007 сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Рішення Київської міської ради про затвердження зазначеного проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не приймалось. У зв`язку з тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки, вбачається, що рішення державного реєстратора Коровайко О.С. від 17.11.2014 № 17269942, рішення приватного нотаріуса Москаленко Н.О. від 11.12.2014 № 17927271, рішення приватного нотаріуса Козаєвої Н.М. від 30.12.2014 № 18477343 та ряд рішень приватного нотаріуса Буглак-Куцевол О.Г. від 10.02.2021 № 56549918 та від 11.02.2021 № 56579630, щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна призводять до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а отже остання державна реєстрація підлягає скасуванню. Вбачається також, що право власності на об`єкт нерухомого майна [PERSON] набув на підставі неналежних документів на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка належать на праві власності територіальній громаді міста Києва і є комунальною власністю, а отже не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на його майбутнє відчуження, зокрема шляхом передачі його іншій стороні, а саме, шляхом дарування [PERSON] та [PERSON] , а в подальшому продажу відповідачу [PERSON] . При цьому, укладення договору дарування та договору купівлі-продажу, і здійснення інших правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Існування договорів дарування та договорів купівлі-продажу та реєстрацій права власності на спірний об`єкт нерухомості, перешкоджають Київській міській раді у реалізації від імені територіальної громади володіти і розпоряджатися земельною ділянкою через незаконне розміщення на ній майна. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.06.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.51-53). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.11.2024 задоволено клопотання представника позивача Київської міської ради та витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) відповідну інформацію щодо державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, відкладено проведення підготовчого судового засідання ( т.1 а.с.150-153) Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.03.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження (т. 2 а.с.107-109). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.03.2025 задоволено клопотання представника позивача Київської міської ради та витребувано з Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідну інформацію щодо державної реєстрації речових прав та їх обтяжень (т.2. а.с.110-113). Протокольною ухвалою суду від 09.07.2025 відмовлено у задоволенні клопотання (т.2 а.с.207-212) представника відповідача про залучення до участі у справи в якості третьої особи [PERSON] (т. 2 а.с.215-219). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2025 закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (т.2 а.с.220-222). 28.06.2024 представником відповідача адвокатом Соболь Ю.П. (ордер т.1 а.с.109) подано відзив на позовну заяву. У відзиві вказується, що позивач не надав доказів, на підставі чого державний реєстратор повинен був керуватися саме п. 49 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (зі змінами). На думку відповідача, державний реєстратор під час винесення оскаржуваного рішення діяв у відповідності до пунктів 36,37,38 Порядку № 868, оскільки реєстрація речових прав була здійснена саме на підставі рішення суду. Не погоджується сторона відповідача щодо доводів позивача про самочинне будівництво спірного будинку, оскільки відповідач набув у власність майно на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно, а відтак і автоматичне право на земельну ділянку, яка розміщена у межах такого майна. Оспорюваний об`єкт нерухомого майна був побудований у 1990 році та не потребував отримання дозвільних документів як об`єкта, який збудований до 05 серпня 1992 року, а також не потребувалось розроблення відповідного проєкту. Крім того, відсутні документи відносно того, що будівництво здійснюється з істотним порушенням державних будівельних норм чи загрожує життю та здоров`ю людини. Немає жодного рішення суду стосовно того, що об`єкт є самочинним будівництвом. Відсутні також підстави для знесення закінченого будівництвом об`єкта. Вказується, що в матеріалах справи відсутній припис органу державного архітектурно будівельного контролю щодо приведення закінченого будівництвом об`єкту у попередній стан чи акт перевірки інспекції щодо істотного порушення державних будівельних норм. Таким чином, уповноважений орган у сфері державного-архітектурно-будівельного контролю не виносив припис щодо істотного порушення державних будівельних норм та не виносив припис щодо знесення. Наразі дозвіл на виконання будівельних робіт є чинний. Повідомляє, що знесення збудованого будинку неправомірно порушить конституційні та майнові права власника, а сама процедура знесення на законодавчому рівні відсутня. Вказується про помилковість твердження позивача відносно недійсності правочину - договори купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] укладені в письмовій формі, нотаріально посвідчені та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме. У договорах визначені всі істотні умови, які встановлені законодавством, та викладені всі умови для укладання таких договорів. Отже, договори були укладені з додержанням всіх норм цивільного законодавства і є правомірними. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі заявлених позовних вимог (т.1 а.с.103-108). 07.07.2024 позивач Київська міська рада надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій підтримано доводи, наведені у позовній заяві. Не погоджуючись з доводами сторони стосовно того, що спірний будинок було побудовано у 1990 році у зв`язку з чим не потребувалось отримання дозвільних документів для об`єктів, які побудовано до 05.08.1992, посилається на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів, зокрема, наявності технічного паспорту про проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна. Не надано також доказів щодо наявності у відповідача та у попередніх власників речових прав на земельну ділянку, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та на якій побудовано спірний будинок. Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. Крім того, автоматичність переходу права власності на земельну ділянку, про яку зазначає відповідач, можлива лише уразі, якщо у відчужувача такого об`єкта нерухомого майна, вже було оформлене право власності на земельну ділянку, і ніяким чином інакше. Вказується, що державний реєстратор, який прийняв рішення про державну реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014, не перевірив реальне існування такого рішення, не перевірив наявність рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (т.1 а.с.112-129). У запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 25 листопада 2024 року, відповідач підтримав доводи, наведені ним у відзиві на позовну заяву. Вказує, що посилання позивача про відсутність рішення суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень є безпідставним, оскільки це є процесуальним питанням дотримання уповноваженими суб`єктами порядку внесення до Єдиного державного реєстра судових рішень, недотримання такого порядку не створює наслідків недійсності судового рішення (т.1 а.с.163-191). 14.07.2025 представник відповідача - Яцюк І.О. (довіреність т.2 а.с.236) подала додаткові пояснення, в яких звертала увагу, що надані сучасні роздруківки веб-сервісу «Gооqle Еаrth Pro», у даному випадку, не є належним та достатніми доказами, оскільки на підставі них не можна зробити висновок про наявність або відсутність невеликої забудови. Позивачем надано 20 роздруківок з даних веб-сервісу «Google Earth Pro» з яких: 12 відображають зафіксовані на знімку дані у проміжок часу з 2000 по 2014 рік, на яких не видно будинок; 8 відображають зафіксовані на знімку дані у проміжок часу з 2014 по 2022 рік, на 7 з них видно будинок, а на 1 - ні. Однак, на до доданих до пояснень інших 12 роздруківок з веб-сервісу «Google Earth Pro» цієї ж території, на яких відображені зафіксовані на знімку дані у проміжок часу з 9 місяця 2014 року по 2022 рік, будинок не видно. Зазначається, що первину реєстрацію на спірний об`єкт нерухомості здійснено на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014. Предметом вказаного судового провадження було не визнання права власності на майно, розташоване на земельній ділянці позивача, а перехід права власності на житловий будинок. Тобто, жодного порушення прав позивача, як власника земельної ділянки, не відбулось. Матеріали реєстраційної справи свідчать, що об`єкт нерухомості при здійсненні державної реєстрації у 2014 році не був новобудовою, право власності на такий об`єкт існувало щонайменше з 2011 року, оскільки предметом судового розгляду було, зокрема, визнання дійсним договору застави від 05.09.2011 на будинок, що знаходиться на [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] (як заставодержателем) та [PERSON] (як заставодавцем), який є першим відомим на сьогодні власником будинку (т.2 а.с.231-235). Також 08.12.2025 стороною відповідача була надана заява про застосування позовної давності, в якій представник пояснює, що даний позов є віндикаційним позовом в силу ч. 2 ст. 391 ЦК, де вказано, що якщо органом державної влади, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Зокрема, в 2014 році органом судової влади було прийняте рішення (Брянківським міським судом Луганської області), спрямоване на відчуження будинку в результаті якого набувачем будинку став відповідач. Повідомляє, що про існування забудови на земельній ділянці, що належить позивачу на праві власності, останньому стало відомо щонайменше з 2021 року. Зокрема, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007, що розташована по [ADDRESS] , 2-К) №НВ-1215612202021 від 17.03.2021 технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) існувала ще 17.02.2021. Отже, початком перебігу строку позовної давності у цій справі є17.02.2021, та останній день такого строку - 17.02.2024. Відтак, позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності (27.05.2024). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовної заяви заперечувала з підстав, викладених у заявах по суті, просила відмовити у задоволені позову. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про судовий розгляд повідомлялись у спосіб, встановлений ст. 128 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представників позивача та відповідача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 17.11.2014 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. прийнято рішення від № 17269942 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 у справі № 401/1464/14-ц, № 2-410/471/14 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок (далі - об`єкт нерухомого майна), що розташований за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 248-250). Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Москаленко Н.О. прийнято рішення від 11.12.2014 № 17927271 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] на підставі договору дарування від 11.12.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 948, зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 4-10). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Козаєвою Н.М. прийнято рішення від 30.12.2014 № 18477343 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 6507, зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 16-20). Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О.Г. прийнято рішення від 10.02.2021 № 56549918 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] на підставі договору дарування від 10.02.2021, зареєстрованим в реєстрі за № 553, зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м., а саме: 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 23-30). Після чого, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Буглак О.Г. прийнято рішення від 11.02.2021 № 56579630 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] на підставі договорів купівлі продажу від 11.02.2021, зареєстрованими в реєстрі за №№ 571 та 574, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 40 кв.м, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 33-43). У матеріалах справи наявна відповідь Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.04.2024 №062/14-4379), якою повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг КП Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: [ADDRESS] , нерухоме майно на праві власності не реєстровано (т. 1 а.с. 28). Також, за відповіддю Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.11.2014 ПБ-2014 № 5014 на запит Головного управління юстиції у м.Києві повідомлено, що [ADDRESS] на праві власності не зареєстровано (т.2 а.с.181). Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація листом № 100-4528 від 16.04.2024 повідомила, що жодного питання щодо присвоєння поштової адреси житловому будинку на [ADDRESS] , 2-К не опрацьовувалось, жодних звернень не надходило (т. 1 а.с. 29). Київською міською радою в обґрунтування позовних вимог зазначено, що [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, так як збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. Також зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:243:0007 площею 0,0160, що розташована за адресою: [ADDRESS] , розташована у межах міста Київа та не перебуває у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Київської міської ради. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 17.03.2021, відділом у Петриківському районі Міськрайонному управлінні у Петриківському районі та м. Кам`янське Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі технічної документації від 17.02.2021 із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за заявою [PERSON] від 08.03.2021 № ЗВ-9702704702021 17.03.2021 зареєстровано земельну ділянку площею 0,0160 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007), розташовану за адресою: [ADDRESS] . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 3 а.с. 57). Крім того, відповідно до наданого відповідачем листа [PERSON] до Київської міської ради, зареєстрованого Департаментом земельних ресурсів 26.06.2023, [PERSON] повідомив, що 24.05.2023 подав до Київської міської ради лист-клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007) для будівництва і обслуговування житлового будинку. Однак у зв`язку з тим, що Київською міською радою не надано протягом місяця відповіді, [PERSON] повідомив про замовлення документації із землеустрою без надання такого дозволу (т. 2 а.с. 236). Позивач у поясненнях до суду вказував, що ні Київська міська рада, ні Департамент земельних ресурсів не погоджували проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, замовлення якого відбулось [PERSON] відповідно до мовчазної згоди, принцип якої закріплений ст. 118 ЗК України, оскільки Київська міська рада протягом місяця не прийняла рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки або про відмову у наданні такого дозволу. Листом Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 05702-2648 від 27.02.2024 повідомляв [PERSON] та ТОВ «Терра Проект» про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0160 га з кадастровим номером 800000000:82:243:0007, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та погодив внесення відповідних відомостей до міського земельного кадастру. Також повідомив, що надання земельної ділянки можливе за умови дотримання вимог земельного кодексу України, інших нормативних актів у сфері регулювання земельних відносин та у сфері містобудівної діяльності (т.1 а.с.238). Також, листом Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 0570202/1-4435 від 02.04.2024, розглянувши звернення відповідача [PERSON] щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , повідомив, що за інформацією, яка міститься в Міському земельному кадастрі, на земельній ділянці, яка запроєктована до відведення за матеріалами аерофотозйомки за 2014 рік, житловий будинок відсутній. Запропоновано надати правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці; привести у відповідність матеріали технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, оскільки у технічному паспорті відсутня інформація щодо замовника; надати підставу присвоєння житловому будинку поштової адреси: [ADDRESS] (т.1 а..с.237). Відповідно до частини 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У частині 2 статті 83 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на дату державної реєстрації земельної ділянки) зазначено, що в комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. За правилами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Судом ураховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 54)). Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди, інше нерухоме майно. У частині 1 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно позиції Верховного Суду у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження таким майном. Крім того, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Так, для проведення первинної державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , подано приватному нотаріусу рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 у справі № 410/1464/14-ц (провадження № 2-410/471/14). Зокрема, відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 503632880000 рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 20.04.2014 № 410/1464/14-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та стягнення боргу, та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності задоволено позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] . Визнано Договір позики від 09.08.2011, Додаток № 1 від 26.08.2011 до Договору позики, Договір застави від 26.08.2011, Додаток № 2 від 05.09.2011 до Договору позики, Договір застави від 05.09.2011, укладені між [PERSON] та [PERSON] , дійсними. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 30 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 40, кв.м, за адресою: [ADDRESS] . У мотивувальній частині рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.05.2014 у справі № 410/1464/14-ц судом було встановлено, що 05.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави нерухомого майна, відповідно до якого предметом застави була належна [PERSON] житлова будівля за адерсою: [ADDRESS] . Посилання на підстави [PERSON] набуття права власності на вказаний будинок у судовому рішенні відсутні (т.2 а.с.185-188). Водночас, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.04.2014 № 410/1464/14-ц у реєстрі не опубліковано, як і будь-які інші процесуальні рішення по даній справі. Як вбачається з листа Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 № 11622/23, направленого на адресу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), станом на 30.10.2023 в Єдиному державному реєстру судових рішень відсутні відомості щодо судового рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20.04.2014 № 410/1464/14-ц. Станом на 30.10.2023 архівні справи Брянківського міського суду Луганської області не передані Лисичанським міським судом Луганської області до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області (т.1 а.с.30). Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 182 Цивільного кодексу України). Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У відповідності зі статтями 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Таким чином, з 01.01.2004 набуття права власності на нерухоме майно відбувається в момент здійснення державної реєстрації такого права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №918/1377/16. У ході розгляду справи встановлено, що первинна реєстрація права власності на житловий будинок, загальною площею 40, кв.м, за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 20,.04.2014 № 410/1464/14-ц. Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За приписами частини 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц дійшла висновку, що ухвалене у справі судове рішення за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, відносно якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб Встановлено, що справа № 410/1464/14-ц розглядалась без залучення власника земельної ділянки - Київської міської ради, на якій розташований житловий будинок площею 40 кв. м, право власності на яке було визнано судом за [PERSON] . При тому, у справі № 410/1464/14-ц Брянківським міським судом Луганської області не встановлювались обставини набуття права власності на житловий будинок та не перевірялась правомірність такого набуття, зокрема наявність або відсутність факту самочинного будівництва. За загальним правилом судове рішення не є підставою виникнення права власності (не породжує права власності), а лише підтверджує наявне право власності, набуте на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тотожний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17. Так, згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У Рішенні ЄСПЛ «Zand v Austria» зазначається про те, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів…» З огляду на це, не вважається «судом встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Частиною 1 статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Частиною 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на 20.05.2014 (дата постановлення рішення у справі №410/1464/14-ц), встановлено виключну підсудність позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, - за місцезнаходженням майна або основної його частини. Отже, розглянувши спір щодо права власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є: [ADDRESS] , 2-К, Брянківський міський суд Луганської області вийшов за межі визначеної для нього підсудності спорів та прийняв рішення про права та обов`язки сторін (у тому складі, який мав місце у межах справи № 410/1464/14-ц), у спорі який підлягав вирішенню за виключною підсудністю Голосіївським районним судом міста Києва, а тому відповідно до статті 6 Конвенції зазначене рішення суду у справі №410/1464/14-ц є таким, що прийняте «судом не встановленим законом». При цьому, аналогічні висновки за тотожних обставин були викладені Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі № 910/12532/16. У судовому рішенні від 20.05.2014 у справ № 410/1464/14-ц судом не встановлено обставин та часу набуття [PERSON] права власності на житловий будинок та наявності у нього права розпоряджатись таким майном, а також інших обставин, які є обов`язковими при вирішенні цієї категорії спорів. Натомість стороною позивача надані докази, які підтверджують, що право власності на житловий будинок ніколи не було зареєстровано за [PERSON] , оскільки першу реєстрацію права власності на нерухоме майно здійснено лише в 2014 році. Отже, зважаючи на відсутність у громадянина [PERSON] чи [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутність дозвільних документів на будівництво на земельній ділянці зазначеного об`єкта нерухомості, житловий будинок загальною площею 40 кв.м кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, право власності на яке не виникло. При цьому, за матеріалами справи Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] під будівництво ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] ,ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. Крім того, як також встановлено судом, Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: м. Київ, вул. Феодосійська, буд. 2-К, м. Київ нерухоме майно на праві власності не реєструвалось. Водночас, стороною позивача було зроблено припущення, що в органах державної влади відсутні дозвільні документи на будівництво будинку, оскільки він міг бути побудований за часів, коли законодавством не передбачалось отримання таких документів, тобто до 1992 року. У свою чергу, стороною позивача стверджувалось, що спірний житловий будинок на землі комунальної власності був відсутній до вересня 2014 року, на підтвердження чого були надані аерокосмічної зйомки з інформаційного порталу «Google Earth Pro» місцевості в районі земельної ділянки 8000000000:82:243:0007, проти достовірності яких заперечував відповідач, посилаючись на якість знімків та неможливість встановити на них об`єкти забудови з прив`язкою до координат на місцевості. Разом з тим, суд зауважує, що сторонами не було надано до матеріалів судової справи матеріали інвентаризаційної справи щодо проведення інвентаризації спірного житлового будинку, або будь-яких інших документів, з яких можна встановити рік будівництва житлового будинку. Крім того, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у власності [PERSON] , є самочинним будівництвом в силу положень ч. 1 ст. 376 ЦК України, оскільки збудований на земельній ділянці площею 0,0535 га (кадастровий номер 8000000000:82:243:0007), яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась: Київською міською радою жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] під будівництво ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні відповідачу [PERSON] та іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Таким чином, укладення правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, правовий статус нерухомості, яка самочинно забудована, не змінюють. За положеннями статті 228 ЦК України (у редакції, чинній на дату укладення договорів дарування) правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що згідно із частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним; позовна вимога про визнання правочину нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо юридичних наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, оцінює правочин на предмет його нікчемності. Такі висновки сформульовані у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20, пункти 84 - 86), від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21, пункти 61, 62), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86гс20, пункти 120 - 124). Суд дійшов висновку, що реєстрація громадянином [PERSON] права власності на житловий будинок загальною площею 40 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , здійснена на підставі рішення суду, що вийшов за межі визначеної для нього юрисдикційності розгляду спорів щодо визнання права власності на нерухоме майно. Суд звертає увагу на те, що після реєстрації права власності на житловий будинок на підставі судового рішення за [PERSON] , житловий будинок у короткий проміжок часу - протягом місяця двічі відчужувався за договорами дарування, в результаті чого 10.02.2021 за договором дарування повернувся у власність [PERSON] , який на наступний день - 11.02.2021 відчужив будинок вже за договорами купівлі-продажу останньому власнику - відповідачу [PERSON] . Ну думку суду, після реєстрації права власності на житловий будинок за судовим рішенням, укладені в подальшому між громадянином [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договори дарування від 11.12.2014 № 948, від 30.12.2014 № 6507, від 10.02.2021, а також договори купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 11.02.2021 №№ 571,574, на підставі яких відбувався перехід за відповідачем права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є нікчемними в силу закону. Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного Кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Частинами 1, 2 ст. 212 Земельного Кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. З вищевикладеного встановлено, що самочинне будівництво житлового будинку за адресою [ADDRESS] здійснено на земельній ділянці комунальної власності Київської міської ради, яка земельну ділянку для будівництва не передавала. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23). Таким чином, суд вважає, що вирішення вимог про знесення самочинного будівництва та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у вказаній частині та відмови позивачу Київській міській раді у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності та припинення права власності за відповідачем житлового будинку. При цьому, суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), яка вказала, що «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)». Вирішуючи питання щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд виходить із наступного. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. У разі протиправної передачі цих об`єктів права власності держави або територіальної громади у приватну власність, відповідне порушення, враховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про знесення об`єкта самочинного будівництва та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. Перебування спірної земельної ділянки у володінні інших осіб свідчать про порушення прав держави, територіальної громади на користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що триває. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 у справі № 449/723/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). З огляду на викладене, позов у даній справі пред`явлений власником майна в інтересах Київської міської ради і є негаторним, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельної ділянки. Не є вірними доводи представника відповідача про те, що в силу ч. 2 ст. 391 ЦК даний позов є віндикаційним, оскільки органом державної влади (Брянківським міським судом Луганської області), незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися дії, спрямовані на відчуження майна - визнання права власності на житловий будинок, в результаті яких набувачем такого майна став відповідач. Предметом даного судового розгляду є усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, на якій було збудовано об`єкт самочинного будівництва. Отже, у даному випадку, правове значення має з`ясування обставин передачі органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки у власність або користування для житлової забудови, а тому, відповідно, підстави набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва, не є необхідними для визначення способу захисту порушених прав. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь Київської міської прокуратури, як платника судового збору, підлягає стягненню судовий збір у урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог у розмірі 6 056,00 грн.

Outcome: partial