Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не допомагає, не контактує з дочкою, хоча перешкод для цього з боку позивачки не створюються. Оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про духовний і фізичних розвиток дочки, матеріальну допомогу на її утримання не надає, позивач вважає, що наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 636/2868/24 розподілено на суддю Чугуївського міського суду Харківської області [PERSON] . Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 14.08.2024 залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивачаСлужбу у справах дітей виконавчого комітету Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області. На виконання розпорядження в.о. керівника Чугуївського міського суду Харківської області від 24.03.2025 №01-08/44 у зв`язку зі звільненням судді[PERSON] у відставку проведено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.03.2025 зазначену справу розподілено суддіЧугуївського міського суду Харківської області Карімову І.В.,ухвалою якого від 26.03.2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 01.09.2025 року підготовче провадження закрито, і справу призначено до розгляду по суті. До суду надійшли заяви позивачки [PERSON] та її представника адвоката Маслій Т.В. про проведення судового засідання без їх участі, позовні вимоги підтримали за заявленими підставами та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про місце та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив на позов не подав. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав клопотання про проведення судового засідання без участі представника служби, рішення просив ухвалити згідно чинного законодавства з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи на підставі наданих доказів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухваливши у справі заочне рішення згідно вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.10.2018 року Вільчанською селищною радою Вовчанського району Харківської області. Як вбачається з довідки начальника Вовчанської міської військової адміністрації Чугуївського району Харківської області Т. Гамбарашвілі від 08.04.2024 року № 853 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , та має такий склад сім`ї: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки, виданої на ім`я [PERSON] . Вільчанським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) «Малятко» Вовчанської міської ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] , 2018 року народження, відвідувала групу раннього віку Вільчанського закладу дошкільної освіти (ясла - садка) «Малятко» в довоєнний період. Позивачка приймала активну участь в житті групи, відвідувала відкриті заняття, дитячі святкові ранки, батьківські збори. До дитячого садочка дитину приводила і забирала лише мама. Протягом всього періоду навчання дитини батько [PERSON] заклад освіти не відвідував, з вчителем не спілкувався, у заходах участі не приймав. З довідки-інформації, наданої ДОП ВП № 1 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції В. Коваленко, вбачається що [PERSON] зарекомендував себе негативно. За час перебування на території с-ща Вільча Чугуївського району до адміністративної відповідальності притягувався згідно даних ІТС «ІПНП» за ст. 130 ч. 1 КУПАП від 26.02.2024 року, ст. 126 ч. 5 від 26.02.2024 року, та ст. 122 ч. 2 від 26.02.2024 року; до кримінальної відповідальності не притягався. Відносини з сусідами негативні, систематично зловживає алкогольними напоями та веде антигромадський спосіб життя. Через загострення ситуації внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України, позивачка разом з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , змушена була залишити своє житло та в даний час проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . Ці обставини підтверджуються довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки [PERSON] , [INFO] , не спілкується з дитиною, не надає матеріальної допомоги, не проявляє батьківських почуттів, тоді як вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається мати дитини [PERSON] (позивачка) та вітчим [PERSON] . Відповідно до висновку №11-01-16/72 від 25.10.2024 Служби у справах дітей Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, виходячи з встановлених обставин та наданих документів, враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини, Служба вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується із зазначеними висновками органу опіки і піклування, оскільки ці висновки повністю узгоджуються з наданими доказами у справі. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Досліджені судом докази свідчать про те, що [PERSON] як батько малолітньої [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не цікавиться її здоров`ям, не приїздить до неї та не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме та умисне ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, тому, в даному випадку, суд, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, вважає доцільним та необхідним застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення його батьківських прав, та вважає, що у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де буде забезпечено належні умови для зростання та розвитку дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21). При цьому суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу заявленого позову, а саме невиконання відповідачем батьківських обов`язків, знайшли своє підтвердження наданими належними і допустимими доказами умисного винного ставлення відповідача до невиконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved