Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просила здійснити поділ майна подружжя та визнати за нею і за відповідачем право власності на 1/2 частини за кожним садового будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] . У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомила, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі в період із червня 2006 року по травень 2022 року. Разом із тим, за час спільного проживання сторони в лютому 2009 року набули у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1822083000:06:000:0695 площею 0,09 га на якій звели будинок та здали його в експлуатацію у червні 2019 року. Ураховуючи зазначений перебіг подій, а також зважаючи, що шлюб, укладений між сторонами розірваний, позивачка просить здійснити суд поділ спільного майна сторін як подружжя. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН 09 січня 2025 року судом в цій справі відкрито загальне позовне провадження. 30 квітня 2025 року судом отриманий відзив на позовну заяву в якому [PERSON] заперечив проти цього позову в повному обсязі. У обґрунтування своєї позиції відповідач повідомив, що будинок, поділ якого позивачка просить здійснити у межах цього провадження, є його особистою приватною власністю, оскільки заявниця у цьому будинку не прописана та не володіє правом власності на нього. Разом із тим, земельна ділянка, на якій розташоване спірне майна, набута позивачем в порядку приватизації, тобто також є його особистою приватною власністю. Окрім цього, згідно із записом в технічному паспорті будинку роком його побудови є 1999 рік, що передує року укладення шлюбу між сторонами, а отже, як зазначалося раніше, цей будинок є спільною приватною власністю позивача. Також відповідач зауважив, що після розірвання шлюбу заявниця його пограбувала та переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. У ході судового розгляду справи представники сторін адвокат Кудак А.М. та адвокат Саух Ю.О. підтримали вищевказані позиції своїх довірителів. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 02 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб після державної реєстрації якого дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 8). 10 лютого 2009 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 102338 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822083000:06:000:0695 загальною площею 0,0900 га із цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована у Барашівському масиві ТОВ «Жилищник», діл [NUMBER] , [NUMBER] Житомирського району Житомирської області (а.с. 27). Аналогічні відомості містяться й у витягу з Державного земельного кадастру № НВ-1808338452019 віл 16 травня 2019 року (а.с. 10-14). 29 березня 2019 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] виготовлений технічний паспорт на садовий (дачний) будинок [ADDRESS] (а.с. 17-23). Зокрема, із вказаного техпаспорту вбачається, що у 1999 році зведено садовий будинок загальною площею 68,32 кв.м. та гараж площею 35 кв.м. (а.с. 22). 13 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822083000:06:000:0611 загальною площею 0,450 га з цільовим призначенням для ведення садівництва за адресою: об`єднання садівничих товариств масиву «Барашівський» (СТ «Діброва), Іванівської сільської ради, Житомирського району, Житомирської області. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сіранчук Р.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1276 (а.с. 61-62). Того ж дня між тими самими сторонами укладений договір купівлі-продажу садового будинку № 1442, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1822083000:06:000:0611 загальною площею 0,450 га з цільовим призначенням для ведення садівництва за адресою: об`єднання садівничих товариств масиву «Барашівський» (СТ «Діброва), Іванівської сільської ради, Житомирського району, Житомирської області. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сіранчук Р.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1277 (а.с. 63-64). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171926906 від 27 червня 2019 року вбачається, що на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЖТ181191140693 від 24 квітня 2019 року, що видана Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області за [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок [ADDRESS] (а.с. 15-16). 04 травня 2022 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 9). 01 червня 2022 року в листі № 1069/202/01-2022 начальник Відділу поліції № 1 Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області повідомив, що у ході дослідження повідомлення [PERSON] від 06 травня 2022 року щодо неправомірних дій колишньої дружини [PERSON] працівниками правоохоронних органів установлено, що між сторонами наявні цивільно-правові відносини, які вирішуються судом у порядку приватного звернення (а.с. 68). Відомості щодо наявності у діях [PERSON] кримінально переслідуваних діянь в листі відсутні. 14 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822083000:06:000:2101 загальною площею 0,0600 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Іванівська сільська рада. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Клименюк Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 3578 (а.с. 65-67). Станом на 18 грудня 2024 року вартість спірного будинку становить 738\~156 грн (а.с. 24). Із відомостей, наданих РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях установлено, що станом на 23 вересня 2025 року за [PERSON] відсутні зареєстровані транспортні засоби. Водночас, з 22 липня 2016 року за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб PEUGEOT PARTNER 2013 року випуску який на підставі договору купівлі-продажу № 7990/23/4/06050 від 25 липня 2023 року, вибув із власності останньої 29 липня 2023 року (а.с. 116-117). Також РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях повідомило, що з 13 травня 2006 року за [PERSON] зареєстрований транспортний засіб марки ВАЗ 2101 1980 року випуску, а з 01 квітня 2021 року транспортний засіб марки IVECO 2006 року випуску (а.с. 139-140). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша ст.21 СК України). Відповідно до частини другої ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга ст.114 СК України). Частина перша ст. 57 СК України встановлює те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Відповідно до приписів частин першої-третьої ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Частиною першою ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17 відображена правова позиція щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц. Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм матеріального права та усталеної судової практики з даного приводу можливо дійти висновку, що майно перелічене у ст. 61 СК України, може бути спільним сумісним майном подружжя і щодо такого майна існує презумпція спільності права власності подружжя. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до\~частини другої\~статті 331\~ЦК України\~право власності\~на новостворене\~нерухоме майно\~(житлові\~будинки,\~будівлі,\~споруди тощо)\~виникає з\~моменту завершення\~будівництва (створення\~майна). Якщо\~договором або\~законом передбачено\~прийняття нерухомого\~майна до\~експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі № 344/16879/15-ц право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частина третя ст. 372 ЦК України). V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову із огляду на наступне. Як встановлено у ході розгляду справи сторони в період із 02 червня 2006 року по 04 травня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом із тим, судом установлено, що 24 квітня 2019 року (під час перебування сторін у шлюбі) відповідачем уведений в експлуатацію садовий будинок № [NUMBER] , [ADDRESS] . Отже, ураховуючи викладене вище, а також зважаючи на не спростування стороною відповідача презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, вищевказаний будинок в силу положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, а тому підлягає до поділу між ними. Так само стороною відповідача не наведено суду обставин які б свідчили про необхідність відходу від рівності часток подружжя. Стосовно доводів сторони відповідача відносно того, що із технічного паспорту на вищевказаний об`єкт нерухомості вбачається, що він побудований у 1999 році, суд вказує, що вони не змінюють зазначених висновків суду, оскільки у матеріалах справи відсутні докази уведення зазначеного об`єкту нерухомого майна в експлуатацію раніше за 24 квітня 2019 року. За таких обставин, виходячи із правового висновку Верховного суду, викладеного у постанові від 14 грудня 2021 року № 344/16879/15-ц право власності на цей будинок виникло у момент перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, а отже, як зазначалося судом раніше, це майно входить до складу спільного сумісного майна [PERSON] як подружжя. Водночас, суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що заявниця покинула територію України та вибула на територію Російської Федерації оскільки місцеперебування позивачки не входить до предмету доказування в межах цього провадження, а тому не впливає на рішення суду за наслідками розгляду цієї справи. Доводи відповідача стосовно крадіжки позивачкою спільного майна подружжя суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені жодними належними та достатніми доказами, зокрема відповідною постановою або рішенням суду чи інших уповноважених органів. Окрім цього суд зауважує, що відсутність у позивачки зареєстрованого місця проживання у спірному будинку не перешкоджає набуттю нею права власності на це майно. Ураховуючи усе викладене вище, суд уважає за можливе задовольнити цей позов у повному обсязі. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ У порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення понесені останньою та документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї справи, що складаються із витрат по сплаті судового збору. Щодо питання відшкодування витрат пов`язаних із звітом про оцінку вартості суд майна суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. Статтею 139 ЦПК України регулюється питання витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 6 ст. 139 ЦПК України). Статтею 74 ЦПК України визначено, що спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 824/647/19-а для відшкодування витрат, пов`язаних із призначенням і проведенням експертизи як певної процесуальної дії, її призначення та проведення має відбуватися в межах виключно судового процесу. Адже статус учасника, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем надано до суду висновок до звіту № 834/24 про вартість об`єкта оцінки від 18 грудня 2024 року, за проведення якого сплачено 2 000 грн. У свою чергу із позовом [PERSON] звернулася 30 грудня 2024 року, а отже витрати на підготовку висновку про оціночну вартість будинку, виходячи із наведеного вище правового висновку Верховного суду, не підлягають відшкодуванню, оскільки незалежна оцінка будинку була виконана за ініціативою позивачки до моменту звернення до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved