Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

14.01.2018 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та з урахуванням заяв про доповнення до позову та зміни предсмету позову просив суд: 1.Визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 31 жовтня 2017 р. № 98 «Про передачу житлових кімнат в гуртожитку в приватну власність громадянам». 2. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] та [PERSON] . 3. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38226189 від 20.11.2017 р. 4. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38226189 від 20.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 5. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 6. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38231898 від 20.11.2017 р.; 7. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38231898 від 20.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 8. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] та [PERSON] . 9. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38227174 від 20.11.2017 р. 10. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38227174 від 20.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 11. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 03.11.17 р., виданого Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 12. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38304346 від 23.11.2017 р. 13. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38304346 від 23.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 14. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] . 15. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38195822 від 17.11.2017 р. 16. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38195822 від 17.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 17. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області [PERSON] . 18. Скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] , проведену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38198123 від 17.11.2017 р. 19. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38198123 від 17.11.2017 р., прийняте державним реєстратором Кузьмінською Іриною Миколаївною, комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району». 20. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. 23.08.2018 р. від адвоката Зінченко О.В., що діє в інтеерсах відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд в задоволенні позову відмовити, з урахуванням практики ЄСПЛ, який судом не прийнято. 18.10.2018 р. представник позивача адвокат Олександров О.П. подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що суд не має права підміняти органи державної влади та місцевого самоврядування, не наділений повноваженнями приймати будівлі експлуатацію, переводити будівлі з нежитлової в житлову і навпаки, надавати будівлі статусу гуртожитку тощо. 08.02.2019 р.від адвоката Зінченко О.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача в судовму засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, з урахуванням вступного слова відповідачів. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи до уваги належне повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 01.10.2020 р. у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі №9901/949/18 (провадження №11-1179заі19). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 31.10.2017 р. № 98 «Про передачу житлових кімнат в гуртожитку в приватну власність громадянам» передано в приватну власність: «кімнату [ADDRESS] , громадянам [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/2 частині»; «кімнату [ADDRESS] , громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному по 1/4 частині»; «кімнату [ADDRESS] , громадянам [PERSON] та [PERSON] кожному по 1/2 частині»; «кімнату [ADDRESS] . громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному по 1/4 частині»; «кімнату [ADDRESS] , громадянину [PERSON] »; «кімнату [ADDRESS] , громадянину [PERSON] ». Цим же рішенням вищезазначеним особам було вирішено надати свідоцтва про право власності на вказані кімнати. В подальшому державним реєстратором комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Кузьмінською Іриною Миколаївною проведено державну реєстрацію права власності на зазначені кімнати, а саме: на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38304346 від 23.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на кімнату № [NUMBER] , в гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38195822 від 17.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права власності на кімнату [ADDRESS] за [PERSON] ; на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38226189 від 20.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на кімнату № [NUMBER] , в гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] ; на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38231898 від 20.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на кімнату № [NUMBER] , в гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38227174 від 20.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на кімнату № [NUMBER] , в гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] ; на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 03.11.17 р. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38198123 від 17.11.2017 p., яким проведено державну реєстрацію права власності на кімнату № [NUMBER] , в гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] . Так, будівля по [ADDRESS] перебуває у державній власності та належить ННЦ «ІМЕСГ» на праві оперативного управління, що не оспорювалось відповідачами та додатково підтверджується Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (додаток до листа ФДМУ від 16.09.2015 р. № 10-15-16455), а також дані обставини були встановлені в рішенні Апеляційного суду Київської області від 18.05.2017 р. у справі № 362/6015/16-ц. Зважаючи на необхідність забезпечення житловими приміщеннями працівників Наукового центру, ННЦ «ІМЕСГ» звернувся до Національної академії аграрних наук України із листом, в якому просив надати дозвіл на реконструкцію адміністративної будівлі лабораторно-випробувального корпусу ( [ADDRESS] ) та переведення цієї будівлі з нежитлового в житловий будинок з житловими приміщеннями. У відповідь Національна академія аграрних наук України як орган управління листом від 09.12.2011 р. за № 4-4/303 повідомила про те, що не заперечує проти переведення нежитлових приміщень лабораторно-випробувального корпусу в житловий фонд відповідно до встановленого порядку, визначеного чинним законодавством. Зважаючи на попереднє незаперечення Національною академією аграрних наук України переведення нежитлової будівлі в житлову, Інститут розпочав вчиняти підготовчі дії щодо реалізації проекту щодо переведення нежитлової будівлі в житлову. Так, ННЦ «ІМЕСГ» звернувся до Глевахівської селищної ради за попереднім узгодженням можливості переведення адміністративної будівлі в житловий гуртожиток. За результатами розгляду звернення рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 26 квітня 2012 р. № 71 погоджено переведення нежитлової будівлі по [ADDRESS] (з умовами). Проте, питання про її переведення в житлову будівлю, прийняття її в комунальну власність та надання зазначеній адміністративній будівлі статусу гуртожитку не вирішувалось. В подальшому на замовлення ННЦ «ІМЕСГ» в 2013 р. Відділом проектно- вишукувальних робіт та конструкційного моделювання було розроблено та складено робочий проект «Реконструкція існуючої нежитлової будівлі (лабораторно-випробувальний корпус ННЦ ІМЕСГ НААН України) в гуртожиток. Шифр 01-13-01» (виконавець Сокур В.В., Кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних зі створенням об`єкта архітектури серії АР № 006028, видане 15.01.2013 р. Атестаційною архітектурно-будівельною комісією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України). Далі наказом ННЦ «ІМЕСГ» від 04.05.2015 р. № 32-заг «Про створення гуртожитку», окрім іншого, було зобов`язано відповідальну особу - завідувача відділенням з науково- виробничих та господарських питань прискорити роботи з переведення адміністративної будівлі у житловий Фонд та зобов`язано відповідальних осіб організувати роботи з реконструкції будівлі. Крім того, наказом ННЦ «ІМЕСГ» від 04.05.2015 р. № 32-заг також було затверджено пропозиції комісії з розселення, розглянуті та схвалені Вченою радою ННЦ «ІМЕСГ» (протокол № 4 від 19.03.15р.) щодо закріплення за працівниками Інституту кімнат у вказаній будівлі. При цьому, створення та діяльність вченої рада регулюється Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та Статутом ННЦ «ІМЕСГ», затвердженим президентом Національної академії аграрних наук України та погодженим Міністерством освіти і науки України. Зокрема, відповідно до ст. 10 цього Закону та Статуту ННЦ «ІМЕСГ» вчена рада наукової установи є колегіальним органом управління науковою і науково- технічною діяльністю наукової установи, який виконує консультативно-дорадчі функції. Тобто, вчена рада уповноважена розглядати питання і приймати рішення виключно з наукових і науково-технічних питань, та не уповноважена розглядати чи приймати рішення з будь-яких питань, які стосуються розпорядження, володіння та користування державним майном, в тому числі щодо закріплення кімнат за працівниками. В свою чергу, ННЦ «ІМЕСГ» видав відповідачам ордери, копії яких відсутні в позивача, оскільки не ведеться Інститутом їх облік. Оригінали зазначених ордерів повинні бути в Глевахівскій селищній раді, оскільки їх повинні були подати заявники разом із заявами про надання їм у власність спірних приміщень. В подальшому 28.07.2015 р. було виготовлено Технічний паспорт на громадський будинок - гуртожиток [ADDRESS] комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» (відповідальний виконавець Проскурякова Ю.Ю., кваліфікаційний сертифікат серії АЕ № 003636 від 13.03.2015 p.). Проте, зазначений технічний паспорт не відповідає проекту реконструкції, що унеможливлює прийняття в експлуатацію зазначеної будівлі, зокрема: 1) змінено планування кімнат та встановлення перестінків не у відповідності до Робочого проекту в таких приміщеннях (нумерація кімнат згідно плану до реконструкції в Робочому проекті): -перший поверх: № 11 і № 12 (аркуш АБ10, АБ20); -другий поверх: №№ 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11,12,13,14, 15,16,17 (аркуш АБ11, АБ22); -третій поверх: №№ 2, 3, 4, 5, 6, 7, 11, 12, 13, 14, 15 (аркуш АБ12,АБ24); -четвертий поверх: № 6 і № 7 (аркуш АБ13,АБ26). 2) не здійснена реконструкція згідно Робочого проекту в наступних приміщеннях (нумерація кімнат згідно плану до реконструкції в Робочому проекті): - перший поверх: №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13 (аркуш АБ10,АБ20); - другий поверх: №№ 22, 23, 24, 25 (аркуш АБ11,АБ22); - третій поверх: №№ 1, 8, 9, 10, 13, 17, 18, 19, 20 (аркуш АБ12,АБ24); - четвертий поверх: №№ 1, 2, 3, 4, 5, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 22, 23, 24, 25(аркуш АБ13,АБ26); - п`ятий поверх: усі приміщення (аркуш АБ14,АБ28). 3) не здійснена заміна вікон і дверей на фасадах та не виконаний пандус біля головного входу (аркуш АБ6, АБ7,АБ17,АБ18ЛБ32). Відповідно до п. 2.28 Державних будівельних норм України «Будинки і споруди.Житлові будинки. Основні положення ДБН В. 2.2-15-2005» не допускається розміщення вбиральні та ванної (або душової) над житловими кімнатами і кухнями. Так само, відповідно до п. 8.11. Державних будівельних норм «ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22.07.2009 р. № 295, забороняється при реконструкції і капітальному ремонті розміщувати кухні і санвузли (ванні кімнати, туалети) над і під житловими кімнатами. Однак, внаслідок незавершення реконструкції зазначеної будівлі, а саме нездійснення перепланування всіх кімнат, кухні та санвузли (туалети, ванні і душові кімнати) будуть частково розміщуватись над жилими кімнатами. Згідно з п. 15.4. Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.05.2011 р. № 45 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.06.2011 р. за № 651/19389) у разі прийняття рішення щодо коригування проектної документації проектною організацією, яка не є її розробником, скоригована проектна документація підлягає погодженню з проектувальником - розробником проекту, крім випадку передачі відповідно до законодавства авторських майнових прав іншій особі. Однак, як вбачаєтьс, дані робочого проекту та технічного паспорта відрізняються, що свідчить або про не завершення реконструкції, або про самостійне внесення змін замовником - ННЦ «ІМЕСГ» до робочого проекту всупереч п. 15.4. зазначеного Порядку, що унеможливлює прийняття в експлуатацію будівлі по [ADDRESS] . Оскільки ННЦ «ІМСЕГ» не вносило будь-яких змін до робочого проекту, то відповідно реконструкція будівлі є незавершеною. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог іа містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6)реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Згідно з п. 1.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за № 582/5773) технічна інвентаризація проводиться, окрім інших випадків, перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» для створення об`єкта архітектури виконується комплекс робіт, який серед іншого включає будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) об`єкта архітектури та прийняття спорудженого об`єкта в експлуатацію. Відповідно до н.4-5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Згідно з п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. № 750) датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Згідно з п. 4 цього Порядку надання (реєстрація) документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Проте, в зв`язку з відсутністю коштів на реконструкцію, невідповідністю даних технічного паспорта даним робочого проекту та з інших підстав реконструкцію зазначеної адміністративної будівлі по [ADDRESS] не було завершено і вона не була введена в експлуатацію як житлова будівля, більше того підготовці та будівельні роботи не проводились, а тому будівля по [ADDRESS] є нежитловою будівлею з нежитловими приміщеннями. Відповідно до ст. 2 ЖК УРСР завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Згідно зі ст. 4-6 ЖК УРСР державний житловий фонд включає в себе жилі будинки (закінчені будівництвом і здані в експлуатацію) та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян. Поряд з цим, організаційні відносини, пов`язані володінням, користуванням та розпоряджанням нежитловими об`єктами нерухомого майна, зокрема, державних установ та організацій, регулюється спеціальними нормативно-правовими актами такими як Закон України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, націоназьних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», «Про управління об актами державної власності» та іншим цивільним законодавством. Тобто, правовідносини щодо користування та розпоряджання нежитловим приміщенням в адміністративній нежитловій будівлі по [ADDRESS] до моменту завершення її реконструкції та прийняті я в експлуатацію як житлової будівлі повинні регулюватись цивільним законодавством, а не житловим. Тому до таких правовідносин не може були застосовано норми та положення житлового законодавства, а підтягає застосуванню цивільне законодавство. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в його листі від 26.05.2001 р. «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ. Зокрема Верховним Судом України зроблено висновок, що відносини, пов`язані з використанням під житло приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства, незалежно від їх тривалості. З посиланням на постанов) Верховного Суду України від 05.02.2015 р. у справі № 6-6цс15. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 17.07.2015 р. по справі № 2/2008/141/12 (провадження № 6-22944ск15; зробив висновок, що оскільки «спірне приміщення не має статусу житлового, а тому до нього не може застосовуватись норми матеріального права, які регулюють відносини найму (оренди) житла», тобто до таких правовідносин повинні застосовуватись матеріальні норми цивільного законодавства. Відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 22.09.1990 р. «Про заснування Української академії аграрних наук» (чинне) створено Українську академію аграрних наук на базі Південного відділення ВАСГНІЛ, якій в подальшому Указом Президента від 06.01.2010 р. № 8/2010 надано статус «національної» і надалі іменується - Національна академія аграрних наук України (надалі також - НААН, Академія). Постановою Президії Верховної Ради Української РСР від 29.07.1991 р. № 1370-ХІІ «Про статус Української академії аграрних наук» (чинна) закріплено за Українською академією аграрних наук землю, всі основні фонди та інше державне майно, що знаходяться в розпорядженні її установ. Порядок володіння та використання їх визначається виключно Президією Академії. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» у віданні Національної академії аграрних наук України перебувають установи, організації, підприємства згідно з переліком, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Національної академії аграрних наук України (постанова КМУ від 22.06.1999 р. № 1089). Згідно зі ст. 2 цього Закону майновий комплекс Національної академії аграрних наук України складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії аграрних наук України і організацій, віднесених до її відання, і які закріплені державою за Національною академією аграрних наук України в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом. Об`єкти майнового комплексу Національної академії аграрних наук України належать їй на праві господарського відання і передаються нею організаціям, що віднесені до її відання на праві оперативного управління з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відповідно до ст. 4 цього Закону Національна академія аграрних наук України, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджаються цими об`єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством. Зокрема, Академія вносить пропозиції до Кабінету Міністрів України щодо передачі об`єктів майнового комплексу до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, у комунальну власність, а також щодо передачі об`єктів комунальної власності у державну власність з наступним їх віднесенням до майнового комплексу Національної академії аграрних наук України. Відповідно до ст. 5 цього Закону відчуження нерухомого майна Національної академії аграрних наук України і організацій, що віднесені до її відання, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Механізм та способи відчуження об`єктів державної власності визначено Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 р. № 803. Відповідно до п. З цього Порядку його дія поширюється на відчуження майна, переданого Національній та галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування, та передбачає отримання згоди на відчуження майна як користувача, так і органу управління майном - Національної академії аграрних наук України, за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 5, 11 Статуту ННЦ «ІМЕСГ», Інститут перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України, заснований на державній власності. На балансі інституту знаходиться майно, закріплене за ним Національною академією аграрних наук України на праві оперативного управління. Ні Національна академія аграрних наук України, ні Національний науковий центр «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» не ініціювали питання передачі в приватну чи комунальну власність та не надавали будь-якої згоди на відчуження будь-якого майна ННЦ «ІМЕСГ», в тому числі адміністративної будівлі по [ADDRESS] та будь-яких приміщень в ній. Тим більше, зважаючи, що будівля по [ADDRESS] є нежитловою будівлею, то рішення про передачу будь-яких приміщень повинні були бути погоджені Кабінетом Міністрів України. Зазначене підтверджується також листом Національної академії аграрних наук України від 19.02.2017 р. Як вбачається з преамбули оскаржуваного рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради, приймаючи це рішення, виконавчий комітет керувався приписами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Так, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Зазначені законодавчі акти регулюють правовідносини в житловій сфері, а тому помилково були застосовані виконавчим комітетом Глевахівської селищної ради при розгляді звернення громадян та прийнятті оскаржуваного рішення. Виконавчий комітет Глевахівської селищної ради всупереч вимог законодавства прийняв незаконне рішення та видав свідоцтва про право власності на об`єкти державної власності, внаслідок чого державним реєстратором була проведена державна реєстрація речових прав на об`єкти державної власності. Глевахівська селищна рада своїм рішенням порушила майнові права ННЦ «ІМЕСГ», які підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконними та скасування оскаржуваного рішення, визнання недійсними виданих виконавчим комітетом свідоцтв про право власності та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Київської області від 18.05.2017 р. у справі №362/6015/16-ц, відповідачем в якій був ННЦ «ІМЕСГ» і третьою особою була залучена Глевахівська селищна рада, встановлено, що адміністративна будівля по [ADDRESS] , яка знаходиться на балансі ННЦ «ІМЕСГ, не с гуртожитком, а є нежитловою будівлею, реконструкцію якої не завершено та її не введено в експлуатацію як завершений будівництвом об`єкт (житловий будинок). Таким чином, оскільки зазначені обставини встановлені відносно Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» та за участю Глевахівської селищної ради, то вони презюмуються законом і не підлягають повторному доказуванню під час розгляду цього позову. Як вже було зазначено, оскаржуване рішення виконавчого комітету прийнято на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким було надано «житлові» приміщення в «гуртожитку». Проте, приймаючи оскаржуване рішення, виконавчий комітет не перевірив наявність підстав для надання заявникам «житлових» приміщень в «гуртожитку», передбачених зазначеними та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла (1), не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду (2), на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток (3) та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу (4). Так, відповідачі, в тому числі малолітні й неповнолітні особи - їх законі представники, зобов`язані були додати до своїх заяв документи, які підтверджують відсутність у заявників іншого житла, в тому числі, але не виключно, довідки з органів Бюро технічної інвентаризації з поточного та попередніх місць проживання та інформаційні довідки (витяги) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо суб`єкта. Відсутність зазначених підтверджуючих документів на момент прийняття виконавчим органом оскаржуваного рішення свідчить про порушення порядку прийняття рішень виконавчим комітетом та халатність в його діях, що має наслідком незаконність такого рішення. Зокрема, такі висновки про відсутність підтверджуючих документів обґрунтовані наступним. Науковим центром було встановлено, що [PERSON] (колишнє дівоче прізвище [PERSON] ) як на час прийняття оскаржуваного рішення, так і на даний час має в приватній спільній частковій власності, окрім спірного приміщення, 1А частку квартири [ADDRESS] (свідоцтво про право власності [NUMBER] від 11.11.2008 р. на ім`я [PERSON] , пошук здійснювався за ідентифікаційним номером [PERSON] ), що підтверджено Інформаційною довідкою № 106931954 від 11.12.2017 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо суб`єкта. Крім того, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на праві спільної часткової власності зареєстровано 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що також підтверджується Інформаційною довідкою № 107490355 від 14.12.2017 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо суб`єкта. Також, з державних реєстрів було встановлено наявність житла у наступних осіб (пошук здійснювався за прізвищем, ім`ям і по-батькові): [PERSON] на праві власності, окрім спірного приміщення, в тому числі 1/3 частину трьохкімнатної квартири в м. Броварах в Київської області та квартиру в м. Обухів Київської області; [PERSON] на праві власності, окрім спірного приміщення, в тому числі кімната у гуртожитку в [ADDRESS] , садовий будинок (об`єкт житлової нерухомості) в с. Гута-Межигірська Вишгородського району Київської області; [PERSON] , в тому числі на праві власності, окрім спірного приміщення, зареєстрована 1/3 частина квартири в м. Ірпінь Київської області; [PERSON] , в тому числі на праві власності, окрім спірного приміщення, зареєстровано квартиру в с. Польове Миронівського району Київської області; [PERSON] , в тому числі на праві власності, окрім спірного приміщення, зареєстровано житловий будинок в с. Яхни Фастівського району Київської області. Зважаючи на вищенаведене, надання приміщень особам, які мають на праві власності житла, є незаконним і суперечить законодавству про приватизацію житла. Іншою обов`язковою умовою для застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є невикористання заявниками права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 р. за № 109/17404) (наділі - Положення № 396) безоплатна приватизація державного житлового фонду, в тому числі кімнат в гуртожитках, здійснюється за рахунок житлових чеків. Так, стаття 3 цього Закону передбачає здійснення приватизації шляхом безоплатної передачі та продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно зі ст. 4 цього Закону житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Відповідно до п. 18 Положення № 396 громадянином до органу приватизації, окрім іншого, подається документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Згідно з п. 20 Положення № 396 документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 р.) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, на дату прийняття оскаржуваного рішення відповідачі повинні були подати до Глевахівської селищної ради разом із заявами довідки з попередніх місць проживання про невикористання житлових чеків. Однак, за наявною інформацією, відповідачами не були надані зазначені довідки, що свідчить про відсутність права відповідачів на отримання кімнат в «гуртожитку» та незаконність прийняття оскаржуваного рішення. Про використання відповідачами права на безоплатну приватизацію житла та відсутність на моменту прийняття оскаржуваного рішення відповідних підтверджуючих документів додатково свідчить наявність у [PERSON] ( [PERSON] ) та у [PERSON] на праві власності іншого житла, державну реєстрацію якого здійснено на підставі свідоцтв про право власності. Зважаючи, що правовстановлюючим документом є свідоцтва про право власності, які як правовстановлюючий документ (а не документ, що видається на підтвердження державної реєстрації) видаються виключно у разі приватизації, то беззаперечним є факт використання зазначеним відповідачами права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, що виключає застосування до спірних правовідносин Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, відповідно до п. 15 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку протягом тривалого часу вважається проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Дана норма стосується всіх відповідачів, в тому числі й малолітніх і неповнолітніх осіб, оскільки на всіх них зареєстровано право власності на спірні приміщення. Однак, відповідачі не могли проживати в «гуртожитку» п`ять і більше років, оскільки тільки в 2013 р. (близько чотирьох років назад) на замовлення ННЦ «ІМЕСГ» було розроблено та складено робочий проект по переведення будівлі в житлову, наказ ННЦ «ІМЕСГ» № 32-заг (не спільне рішення) був виданий 04.05.2015 р., 28.07.2015 р. було виготовлено технічний паспорт на будівлю (близько двох років), а в експлуатацію як житлову будівлю взагалі не було прийнято. Таким чином, відповідачі фактично не могли проживати в «гуртожитку» на законних підставах сукупно п`ять і більше років. Відповідно до ст. 128 Житлового кодексу Української РСР (надалі також - ЖК УРСР) та п. 9 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. № 208 (надалі - Примірне положення; втратило чинність на підставі Постанови КМУ № 582 від 12.08.2015р., було чинним на час прийняття наказу від 04.05.2015 р. № 32-заг та видачі ордерів) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР та п. 10 Примірного положення на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Проте, адміністрацією та профспілковим комітетом ННЦ «ІМЕСГ» не приймалось спільне рішення про надання вказаних приміщень відповідачам (про надання в користування чи вселення), так само як і самостійно Національним центром не приймалось таке рішення. Дана обставина свідчить про те, що зазначені особи самостійно без належної правової підстави вселились в спірні приміщення. Поряд з цим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон не поширюється на громадян, які мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом. Крім того, відповідно до ч. З ст. 2 цього Закону сфера дії цього не поширюється на гуртожитки, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні національних академій наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Таким чином, в силу ст. 1 і ст. 2 Закону України «Про забезпечення реалЬації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон не надає право на отримання відповідачам у власність приміщення в «гуртожитку». Поряд з цим, відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно зі ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради, а частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно ст. 3 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього Закону мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Відповідно до п. 2-1 ч. 1 ст. 18 цього Закону України органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону приймають рішення відповідно до глави 4 "Користування гуртожитками" Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку. Згідно зі ст. 5 цього Закону для цілей цього Закону встановлюються такі особливості стосовно використання жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад: 1) передача та прийняття гуртожитків, що є об`єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 2) передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду; 5) після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом та відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, в тому числі залишити житловий комплекс гуртожитку у статусі гуртожитку та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У такому разі здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його закбнними мешканцями в порядку, передбаченому цим Законом; 6) передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Статтею 18 цього Закону визначені повноваження органів місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, серед яких: 1) приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону; 2) приймають рішення про надання відповідним житловим комплексам статусу «гуртожиток» і одночасно про надання дозволу на приватизацію жилих і нежилих приміщень таких гуртожитків відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З вищенаведеного вбачається, що орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями приймати будь-які рішення щодо розпорядження державним майном, окрім як приймати державне майно в комунальну власність в порядку, визначеному Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Тобто, орган місцевого самоврядування набуває повноважень щодо володіння, користування та розпоряджання майном тільки після передачі такого майна в комунальну власність, а надання кімнат в «гуртожитку» також після надання такій будівлі статусу «гуртожиток». В свою чергу, Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну. Відповідно до ст. 2 цього об`єктами передачі згідно з цим Законом в тому числі є нерухоме майно (абз. 2) та об`єкти житлового фонду, у тому числі гуртожитки (абз. 6). Відповідно до ст. 4 цього Закону передача нерухомого майна (будівлі, споруди, у тому числі приміщення, об`єкти незавершеного будівництва) з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, а передача об`єктів житлового фонду, у тому числі гуртожитків, з державної в комунальну власність здійснюється за рішенням органу, уповноваженого управляти державним майном. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом. Особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури визначено статтею 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Відповідно до ч. З цієї статті рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад. Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Згідно зі ст. 6 цього закону передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Відповідно до ст. 3 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Згідно зі ст. 5 цього Закону передача гуртожитків у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду. Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктом управління об`єктами державної власності є Національна академія аграрних наук України. Відповідно до ст. 8 та п. 18 ч. 1 ст. 6 цього Закону Національна академія аграрних наук України як орган управління державним майном погоджує передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур, а також передачу об`єктів комунальної власності в державну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» у віданні Національної академії аграрних наук України перебувають установи, організації, підприємства згідно з переліком, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Національної академії аграрних наук України (постанова КМУ від 22 червня 1999 р. № 1089). Згідно зі ст. 2 цього Закону майновий комплекс Національної академії аграрних наук України складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії аграрних наук України і організацій, віднесених до її відання, і які закріплені державою за Національною академією аграрних наук України в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом. Відповідно до ст. 4 цього Закону Національна академія аграрних наук України, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджаються цими об`єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством. Зокрема, Академія вносить пропозиції до Кабінету Міністрів України щодо передачі об`єктів майнового комплексу до сфери управління інших органів, уповноважених управляти державним майном, у комунальну власність, а також щодо передачі об`єктів комунальної власності у державну власність з наступним їх віднесенням до майнового комплексу Національної академії аграрних наук України. Тобто, Національний науковий центр «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України, яка здійснює повноваження органу управління державним майном, в тому числі майном ННЦ «ІМЕСГ». Тому передача «гуртожитку» від ННЦ «ІМЕСГ» до Глевахівської селищної ради можлива виключно за рішенням Національної академії аграрних наук України та згоди балансоутримувача (користувача) - ННЦ «ІМЕСГ». Однак, ні Національна академія аграрних наук України, ні ННЦ «ІМЕСГ» не давали будь-якої згоди (погодження) та не приймали будь-якого рішення щодо передачі будівлі по [ADDRESS] в комунальну власність Глевахівської селищної ради. Зазначені обставини додатково підтверджуються листом Національної академії аграрних наук України від 19.12.2017 p., відповідно до якого Академія не надавала згоди та не приймала будь-яких рішень щодо передачі будівлі по [ADDRESS] та приміщень в ній в приватну чи комунальну власність, а також до сфери управління інших осіб. Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, будівля по [ADDRESS] не передавалась з державної власності в комунальну, а тому відповідно Глевахівська селищна рада не могла надати статус «гуртожитку» цій будівлі і тим більше не могла розпоряджатись її приміщеннями, в тому числі передати спірні приміщення у приватну власність і видати свідоцтва про право власності на них. Тому оскаржуване рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради та свідоцтва про право власності є незаконними і підлягають скасуванню. В преамбулі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» зазначено, що цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до п. 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт. Згідно п. 45 цього Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються, в тому числі: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Однак, речові права як на спірні приміщення, так і на всю будівлю по [ADDRESS] з усіма її приміщеннями не були зареєстровані в державному реєстрі та будівля не була прийнята в експлуатацію, а тому заявники не могли подати державному реєстратору ні документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, ані документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, рішення державного реєстратора Кузьмінської І.М. вчинені всупереч визначеного порядку та без достатніх правових підстав, а тому підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Згідно зі ст. 386 ЦК України Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною статтею передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким, чином суд приходить до висновку, що передання у приватну власність житлових кімнат гуртожитку відбулося з порушенням діючого законодавства. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що наявні законні та достатні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Крім того, згідно зі ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Платіжними дорученнями від 27.12.2017 р. №1470 (т.1, а.с.12), від 10.02.2020 р. №25 позивачем сплачено судовий розмір в сумі 50228,00 грн. (20800 грн. + 29428,00 грн.). Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із частиною третьою статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З огляду на задоволення позову, вказані витрати підлягають стягненню із відповідачів. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії договорів про надання правової допомог, платіжних доручень, актів надання послуг, актів прийому-передачі наданих послуг. Вартість наданих послуг складає 29375,00 грн. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Дослідивши перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, кількість судових засідань, присутність на них адвоката позивача, а також тривалість судових засідань, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 29375,00 грн.

Outcome: approved