Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» звернулося в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 20599,67 грн за договором фінансового кредиту №285888 від 28.08.2018р., укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . Позов обґрунтований тим, що 28.08.2018 р. між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір фінансового кредиту №285888 в електронній формі, згідно з яким [PERSON] було надано кредит в розмірі 3500,00 грн строком на 30 днів. Проценти згідно з кредитним договором визначено в розмірі 0.01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. 28.09.2018 [PERSON] кредит не повернула, через що дію договору було продовжено на 90 днів на підставі п. 4.4.1 кредитного договору. 21.04.2018р. на підставі договору факторингу №1 ТзОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «Довіра та гарантія» право вимоги до [PERSON] 25.07.2024р. на підставі протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК Довіра та гарантія» перейменовано товариство на ТОВ «ВІН Фінанс». [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом в сумі 15740 грн, яка складається 3500 грн заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн - заборгованість за відсотками, 10350 грн заборгованість за пенею та штрафами. Також, [PERSON] нараховано 3441,78 грн інфляційних втрат за період з 23.02.2019 р. до 23 лютого 2022 року та 1417,89 грн 3% річних за період з 23.02.2019 р. до 23 лютого 2022 року. Оскільки відповідачка\~у добровільному\~порядку заборгованість\~за вищевказаним\~кредитним договором\~не погасила,\~то просив\~позов задовольнити,\~стягнути з\~відповідачки 20599,67 грн заборгованості та понесені судові витрати. Також, просить поновити строк звернення до суду, оскільки він пропущений з поважних причин. Представник позивача на розгляд справи не з`явилася, у поданій заяві просила проводити розгляд справи у її відсутності, позов підтримала у повному обсязі, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлена у встановленому законом порядку, про причину неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. У зв`язку з цим судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 28.08.2018р. між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір фінансового кредиту №285888 в електронній формі, згідно з яким [PERSON] було надано кредит в розмірі 3500,00 грн строком на 30 днів. Проценти згідно з кредитним договором визначено в розмірі 0.01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. 28.09.2018 [PERSON] кредит не повернула, через що дію договору було продовжено на 90 днів на підставі п. 4.4.1 кредитного договору. Зазначений кредитний договір укладений в електронній формі та підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором А678968 (а.с.31-34, 56). Відповідно до п. 1.1 Договору Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 3500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до п 1.2 Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1.2.1. 0.01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. Відповідно до 1.4. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Відповідно до\~п.\~4.4\~увипадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству: 4.4.1. пеню в розмірі 3% (три процента) від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 (дев`яносто) днів. 4.4.2. на 4 (четвертий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн.; 4.4.3. на 30 (тридцятий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн.; 4.4.4. на 90 (дев`яностий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн. Факт отримання коштів [PERSON] підтверджує довідка №5606-ВП від 22.05.2025р., відповідно до якої 28.08.2018р. за дорученням ТОВ "Авентус Україна" було здійснено успішні перекази коштів на картки клієнтів на суму 3500 грн, маска картки [NUMBER] , код авторизації 217073, номер транзакції в системі WayForPay creditplus614756. Товариство свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі та надало відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору. Відповідачка свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість за договором. 21.04.2018 р. на підставі договору факторингу №1 ТзОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «Довіра та гарантія» право вимоги до [PERSON] , відповідно до якого позивач набув право вимоги заборгованості за кредитним договором фінансового кредиту №285888 від 28.08.2018 р. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на відступлення права вимоги та Реєстру боржників до договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором в сумі 15740 грн, з яких: яка складається 3500 грн заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн - заборгованість за відсотками, 10350 грн заборгованість за пенею та штрафами (а.с. 50-53, 57). 25.07.2024р. на підставі протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК Довіра та гарантія» від 25.07.2024р., перейменовано товариство на ТОВ «ВІН Фінанс». Також, позивач вважає, що оскільки [PERSON] свої зобов`язання вчасно повернути заборгованість не виконала, тому позивач для компенсації збитків, нарахував 3441,78 грн інфляційних втрат за період з 23.02.2019 р. до 23 лютого 2022 року та 1417,89 грн 3% річних за період з 23.02.2019 р. до 23 лютого 2022 року, які повинні бути стягнуті відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Згідно з п.1 ст.205\~Цивільного кодексу\~України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з положеннями пунктів 12-13 ст. 11 цього ж Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Відповідно до ч.3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копія, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Згідно з п. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Таким чином будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави 71 ЦПК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст. 1046, 1047\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також ст.1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Також, виходячи з вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На час розгляду справи судом, відповідачкою не надано відомостей, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості в добровільному порядку. У суду відсутні докази про те, що відповідачка мала об`єктивні перешкоди для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості, проте фактично отримані та використані надані грошові кошти в добровільному порядку не повернула, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, не сплачувала кредит вчасно та у повному обсязі, доказів про сплату відповідачкою заборгованості за кредитним договором позивачу або первісному кредитору, матеріали справи не містять, з огляду на що відповідачка не спростувала доводи позивача. Отже, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення суми заборгованості за договором фінансового кредиту\~№285888\~від 28.08.2019р. у розмірі 15740,00 грн, з яких 3500 грн заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн - заборгованість за відсотками, 10350 грн заборгованість за пенею та штрафами, в повному обсязі. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. В розумінні правових норм чинного цивільного законодавства, а зокрема положень ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому вони повинні нараховуватися на суму основного боргу, який мав місце між сторонами до ухвалення рішення судом. Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, у цій справі суд враховує те, що пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався. Із 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року. Крім того, Указом ПрезидентаУкраїни від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер. 15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Відповідно до частини 3Закону України № 2120-ІХ«Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану`розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19. Відповідно до положень п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні карантину та воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких підстав нарахування 3 % річних з та інфляційних втрат гідно зі ст.625 ЦК України у справі, що розглядається, здійснюється з урахуванням п. 15 та п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в частині обмеження строку їх нарахування. Звертаючись до суду, позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані за період з 23.02.2019 р. до 23.02.2022р.. Проте, позивач при проведені розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних за вказаний період не врахував, що приписами пункт 15 та пункт 18 Прикінцевих та перехідних положеньК України передбачено, що дія статті 625 ЦК України щодо грошових зобов`язань обмежена початком введення у дію карантиру та воєнного стану. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за період 12.03.2020 року до 23.02.2022 року задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю. Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у такому розмірі. Загальна заборгованість: 15740 грн, період розрахунку: 23.02.2019 р. - 12.03.2020 р., сукупний індекс інфляції 102,408%, інфляційні витрати складають 379,01 грн. Загальна заборгованість: 15740,00 грн, період розрахунку: 23.02.2019 р. - 12.03.2020 р., загальна кількість днів 392,3 % річних становить 506,84 грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню, а саме: 379,01 грн - інфляційні втрати за період з 23.02.2019 р. - 12.03.2020 р. та 506,84 грн - 3 % річних за період з 23.02.2019 р. - 12.03.2020 р. Отже,\~виходячи з\~вищевказаних норм\~закону,\~умов кредитного\~договору та\~договору факторингу,\~суд вважає\~позовні вимоги\~підлягають до\~часткового задоволення\~із відповідачки на користь «Він Фінанс» слід стягнути заборгованість за договором фінансового кредиту №285888 від 28.08.2018р. в розмірі 16625,85 грн, з яких: 3500 грн заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн - заборгованість за відсотками, 10350 грн заборгованість за пенею та штрафами, 506,84 грн 3 % річних та 379,01 інфляційні витрати. Щодо доводів позивача, з приводу поновлення строків позовної давності, суд зауважує що в період дії карантину та воєнного стану, який неодноразово продовжувався, строки позовної давності зупинялися, тому на думку суду позивач звернувся за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності, передбаченої 256-257 ЦК України, і підстави для його поновлення у суду відсутні. Крім того, у ст.265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суд зазначає про розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до ст. 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при\~поданні даної\~позовної заяви\~до суду\~сплачений судовий\~збір у\~сумі 2422,40\~грн.Оскільки судом позов задоволено частково на суму 16625,85 грн, що становить 80,70% заявлених вимог (16625,85х100/20599,67), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1954,87 грн (2422,40х80,70/100). На підставі наведеного, ст. 526, 527, 530, 549, 1054 ЦК України,

Outcome: partial