Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав. Свій позов мотивує тим, з 22.01.2012 року по 22.08.2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилася одна дитина: [PERSON] , [INFO] . Вказує, що 15.05.2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду ухвалено стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 100 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Крім того, вказує, що 31.08.2021 року Луцького міськрайонного суду змінено розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а саме ухвалено стягувати з [PERSON] та її користь аліменти на утримання сина в розмірі частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач не виконує будь-які батьківські обов`язки стосовно сина, не спілкується з ним, не вітає сина із днем народження, а тому повністю самоусунувся від спілкування та виховання сина. На підставі наведеного, просить суд, позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує позовні вимоги позивача з наступних підстав. Вказує, що відносини відповідача з позивачем не склалися, спілкування між ними відсутнє, оскільки, [PERSON] агресивно проти нього налаштована і при кожній зустрічі влаштовує конфлікти. Також, зазначає, що на час подання відзиву [PERSON] є військовослужбовцем та служить на посаді старшого солдата в лавах Прикордонної Служби України з 11.03.2022 року, що унеможливлює його вільне відвідування дитини та участі у його вихованні. Аліменти на утримання сина з червня по грудень 2023 року стягнуті з його заробітної плати становлять 152950,13 грн. Крім того, посилається на те, що син, є дитиною з інвалідністю та має діагноз легка розумова відсталість поєднана із ЗНМ І рівня, тому спілкування з ним у звичний спосіб, через засоби мобільного зв`язку є неможливим, а через складності спілкування з матір`ю сина, спосіб спілкування з сином є ще більш утрудненим. Відповідач, вважає себе батьком [PERSON] , має намір у подальшому піклуватись про нього, брати участь у його вихованні. Ухвалою суду від 29 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року клопотання представника відповідача задоволено, зупинено провадження у справі до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Постановою Волинського апеляційного суду від 07 лютого 2025 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року залишено без задоволення. Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року поновлено провадження у даній справі за клопотанням позивача, оскільки, відпали обставини, що викликали зупинення провадження. Ухвалою суду від 07 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні до викладених у позові. Просили позов задовольнити. Крім того, зазначили, що за період з червня 2025 по вересень 2025 року позивач не отримувала аліменти за виконавчим листом, а тому наявна заборгованість по їх сплаті. Представник третьої особи в судовому засіданні позовну заяву та висновок служби у справах дітей підтримав повністю. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 27 том 1). Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 37 том 1). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2013 року, яке набрало законної сили, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 100 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років (а.с. 28-30 том 1). Крім того, 31.08.2021 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області змінено розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а саме ухвалено стягувати з [PERSON] та користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с. 31-32 том 1). 04.05.2018 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16 том 1). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні сина. Із висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 261 від 01.10.2024 року, вбачається, що у спільному подружньому житті у [PERSON] та [PERSON] народився син: [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом з матір`ю, яка створила належні умови для проживання дитини. З моменту окремого проживання, тобто 12 років батько самоусунувся від виховання та утримання сина, зовсім не цікавився його життям та здоров`ям. Також, на комісії матір дитини повідомила, що батько є військовослужбовцем і наразі, має намір звільнитися із військової служби у зв`язку з доглядом за дитиною з інвалідністю, тому сплатив заборгованість по аліментам і намагався зустрітися з сином в школі, однак, вона заборонила їм спілкуватися. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, служба у справах дітей вважає за доцільне просити суд позбавити відповідача батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] (а.с. 107-108). Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. В судовому засіданні, свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача та бабусею неповнолітнього [PERSON] суду пояснила, що за 13 років, після розірвання шлюбу, [PERSON] не з`являвся до дитини, лише влітку 2024 року приїхав, щоб оформити догляд за дитиною з інвалідністю. Також, свідок, [PERSON] , що є близькою подругою позивача, суду пояснила, що протягом тривалого часу спілкування з [PERSON] , відповідача ніколи не бачила. Крім того, суд звертає увагу, що думка неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , не могла бути заслухана судом, у зв`язку із тим, що він є дитиною з інвалідністю та має діагноз легка розумова відсталість поєднана із ЗНМ І рівня. Аналізуючи зазначені докази, суд приходить до висновку, що у діях відповідача наявні факти ухилення від належного виконання своїх батьківських обов`язків. Також, станом на вересень 2025 року у [PERSON] наявна заборгованість по аліментах, що підтверджується довідкою ВДВС у місті Луцьку (а.с. 7 том 2). Відтак, на думку суду, відповідач, на час розгляду справи в суді, не мав інтересу до участі у вихованні сина та не мав наміру налагодити відносини з ним, до подання даної позовної заяви до суду. При цьому, той факт, що дії відповідача, спрямовані на відновлення взаємозв`язку із сином, які були вчиненні у ході розгляду даної справи, суд розцінює як намагання батька використати наявність батьківства відносно дитини з інвалідністю у власних цілях, та не має наміру змінити свою поведінку у напрямку налагодження відносин із власним сином. Крім того, встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відповідач протягом попередніх 12 років здійснював будь-які спроби налагодити відносини з сином, намагався встановити порядок участі у вихованні сина, через органи опіки та піклування чи суд. Тому, суд не бере доводи сторони відповідача щодо заборони позивача спілкуватися відповідачу з сином, до уваги, оскільки, такі не підтвердженні будь-якими доказами. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а тому позовні вимоги, щодо позбавлення його батьківських прав є підставними та підлягають до задоволення.

Outcome: approved