Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача 17.11.2025 ТзОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року на загальну суму 13 280 грн 00 коп. Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2025 року між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором), був укладений кредитний договір № 27.02.2025-100001679, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 4 000 грн 00 коп. строком на 217 днів. На виконання умов вказаного договору ТзОВ «Споживчий центр» перерахувало позичальнику грошові кошти в сумі 4 000 грн 00 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. Позичальник не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого станом на дату подання позову виникла заборгованість на загальну суму 13 280 грн 00 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000 грн 00 коп.; заборгованості за процентами в розмірі 6 200 грн 00 коп.; заборгованості по комісії в розмірі 360 грн 00 коп.; заборгованості за додатковою комісією в розмірі 720 грн 00 коп. та неустойки в розмірі 2 000 грн 00 коп. Відповідачка [PERSON] \~відзиву\~на\~позовну\~заяву не\~подавала. ІІ. Процесуальні дії у справі 19 листопада 2025 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було запропоновано подати відзив на позовну заяву. Представник позивача Балюх Є.О. в позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] не подала відзиву чи інших письмових пояснень, а також не повідомила суд про зміну своєї адреси. Водночас вона була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на її зареєстровану адресу проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачці, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 висловив правову позицію, згідно з якою надсилання судових документів рекомендованою кореспонденцією на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки отримання такого листа адресатом перебуває поза контролем відправника. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (провадження №11-268заі18), зазначивши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання документа на дійсну адресу особи. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18, поштові відправлення, повернуті через «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими, якщо вони були направлені на реальну адресу реєстрації фізичної особи. Отже, суд вжив усіх належних заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи та надання їй можливості реалізувати своє право на захист. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення за наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзиву на позов; позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. З огляду на встановлені обставини та наявність усіх зазначених підстав, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи відповідно до статей 280281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 27 лютого 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та\~\~ [PERSON] укладено договір № 27.02.2025-100001679, який підписаний одноразовим ідентифікатором позичальника «Е216» (а. с. 21 27). Згідно з\~заявкою,\~\~яка є\~невід`ємною\~частиною\~договору,\~сума\~кредиту\~4\~000\~грн\~строком\~на 217\~днів\~з\~дати його\~надання,\~дата\~повернення\~01\~жовтня\~2025\~року.\~Процентна\~ставка\~«Стандарт» -\~фіксована незмінна\~у\~розмірі 1,0\~%\~за\~один\~день користування\~кредитом,\~яка\~застосовується\~протягом перших\~трьох\~чергових\~періодів користування\~кредитом\~(п.\~6\~Заявки);\~«Економ»\~-\~фіксована\~незмінна\~у\~розмірі 0,5\~%\~за\~один\~день користування\~кредитом,\~яка\~застосовується\~протягом чергових\~періодів,\~наступних\~за\~черговими періодами,\~в\~яких\~застосовується процентна\~ставка\~«Стандарт»\~(п.\~7\~Заявки).\~\~Сторони\~погодили розмір\~комісії\~за\~надання кредиту\~в\~розмірі\~360\~грн\~00\~коп.\~(п.\~8\~Заявки)\~та\~розмір\~комісії за\~обслуговування\~кредитної\~заборгованості в\~розмірі\~360\~грн\~00\~коп.\~у\~кожному з\~2\~чергових періодів,\~наступних за\~першим черговим\~періодом (п.\~9\~Заявки).\~\~Пунктом\~17\~Заявки\~передбачено\~нарахування неустойки\~в\~розмірі\~60\~грн\~00\~коп.\~за\~кожен\~день невиконання/неналежного\~виконання\~кожного\~окремого зобов`язання\~незалежно\~від\~суми невиконаного/неналежного\~виконання\~зобов`язання. В заявці позичальником [PERSON] вказано картковий рахунок, на який слід перерахувати кошти: 4441-11ХХ-ХХХХ-4008 (а.с. 24 - 25). У пункті 20 заявки кредитного договору та пункті 20 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (Акцепт) кредитного договору вказано, що способом ідентифікації та верифікації споживача є отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ (а. с. 25, 26). Позивачем надано інформацію з системи BankID НБУ, яка містить інформацію позичальника: номер телефону, а також серію, номер паспорта, коли і ким виданий; індивідуальний податковий номер (а.с. 28 зворотна сторона). Відповідно до інформації, яка надана за вих. № 172-1011 від 10.11.2025 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», 27.02.2025 о 14:56:19 було успішно перераховано кошти в сумі 4\~000 грн на карту № [NUMBER] , номер транзакції в системі i.Pay.ua 665419486, призначення платежу: видача за договором кредиту № 27.02.2025-100001679 (а.с. 29). Відповідно до договору № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає ТОВ «Споживчий центр» посередницькі послуги з перерахування коштів, використовуючи систему i.Pay.ua (а.с. 1620). Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором складає 13 280 грн 00 коп., яка складається: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000 грн 00 коп.; заборгованості за процентами в розмірі 6 200 грн 00 коп.; заборгованості за комісією в розмірі 360 грн 00 коп.; заборгованості за додатковою комісією в розмірі 720 грн 00 коп. та неустойку в розмірі 2 000 грн 00 коп. (а.с. 12). Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Станом на\~момент розгляду\~справи відповідачка\~не надала\~суду доказів\~сплати вказаної\~суми заборгованості. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Водночас як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частинами 1, 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Водночас з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року був вчинений в електронній формі, який було підписано з використанням позичальником [PERSON] електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Е216». Відтак на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір\~це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частинами 1-12 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2025 року відповідачка звернулася до ТОВ «Споживчий центр» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим електронним підписом підписала заявку, яка є частиною пропозиції про укладення кредитного договору(оферти), шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, який був власноручно введений відповідачкою для електронного підпису, у відповідності до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні кредитного договору відповідачка [PERSON] сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, місце роботи, номер телефону, номер банківської картки. Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор «Е216», яким [PERSON] скористалася, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір. Суд дійшов висновку, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року підписаний відповідачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора «Е216», тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 10.06.2021 року у справі № 234/7159/20, від 12.08.2022 у справі № 234/7297/20, від 09.02.2023 у справі № 640/7029/19. Водночас доказів на спростування відповідності анкетних даних [PERSON] в зазначеному договорі стороною відповідачки не надано. Також не надано доказів про те, що персональні дані відповідачки були використані для укладення кредитного договору від її імені. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не зверталася. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Водночас вимог про визнання кредитного договору № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року недійсним (неукладеним) не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачкою не надано, в матеріалах справи наявна лише копія вказаного кредитного договору, наданого позивачем. Отже, наведене безумовно свідчить про те, що відповідачка ознайомилася і погодилася з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Приписами\~статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено укладання між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] договору № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року про надання кредиту. Отримання відповідачкою кредитних коштів в розмірі 4 000 грн підтверджується відповідною довідкою, згідно якою кредитні кошти в сумі 4 000 грн відправлені [PERSON] за допомогою платіжної системи «i.Pay.ua» шляхом зарахування на банківську карту. В даному випадку переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідачка отримала обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язана повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Тобто матеріалами справи підтверджено, що 27 лютого 2025 року у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію», ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] строком на 217 календарних дні уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі № 27.02.2025-100001679 на суму 4 000 грн. Сторонами було погоджено процентні ставки за різні періоди дії договору. Указані обставини відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої\~статті 264 ЦПК України). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума\~заборгованість за кредитом становить 13 280 грн 00 коп., яка складається: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000 грн 00 коп.; заборгованості за процентами в розмірі 6 200 грн 00 коп.; заборгованості за комісією в розмірі 360 грн 00 коп.; заборгованості за додатковою комісією в розмірі 720 грн 00 коп. та неустойки в розмірі 2 000 грн 00 коп. Вказаний розрахунок заборгованості відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується із умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу, комісія та відсотки нараховані відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору - з 27 лютого 2025 року по 01 жовтня 2025 року. Відповідачкою не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. Встановлення банком комісії в розмірі 360 грн 00 коп. у кредитному договорі № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року відповідає вимогам Закону України\~«Про\~споживче\~кредитування» та Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Вказаний висновок суду корелюється з правовими позиціями, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19. Щодо вимоги про стягнення неустойки Водночас пред`являючи вимоги про погашення кредиту позивач просить окрім заборгованості за основною сумою боргу, процентами та комісією стягнути з відповідача 2 000 грн 00 коп. неустойки. Вирішуючи по\~суті\~позовні\~вимоги в\~частині\~стягнення\~неустойки,\~суд\~ураховує,\~що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер\~нарахування пені за кожен день прострочення. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Відповідно до п. 17 Заявки кредитного договору № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року сторони погодили, що неустойка: 60 грн 00 коп. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Водночас відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2статті 625ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. За таких обставин позов в частині стягнення з відповідача 2 000 грн 00 коп. неустойки задоволенню не підлягає. Висновки З огляду на викладене та з урахуванням невиконання відповідачкою [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 27.02.2025-100001679 від 27 лютого 2025 року, позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 11 280 грн 00 коп., що складається з - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000 грн 00 коп.; заборгованості за процентами в розмірі 6 200 грн 00 коп.; заборгованості за комісією в розмірі 360 грн 00 коп.; заборгованості за додатковою комісією в розмірі 720 грн 00 коп. В іншій частині, а саме стягненні 2 000 грн 00 коп неустойки, позов задоволенню не підлягає. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 422 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 13.11.2025 (а.с. 11). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вказане з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 057\~грн 58\~коп.,\~тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (84,93 %). Решту судового збору в сумі 365 грн 40 коп. слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: partial