Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 серпня 2019 року у розмірі еквівалентній 25 212(двадцять п`ять тисяч двісті дванадцять) доларів 16 центів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення, з яких сума боргу у розмірі еквівалентній 20 400 (двадцять тисяч чотириста) доларів США та 10 % річних у розмірі еквівалентній 4 812 (чотири тисячі вісімсот дванадцять) доларів 16 центів США. В обґрунтування позову вказано, що 01.08.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики б/н від 01.08.2019 р. відповідно до умов п.1 якого, Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 510 424,32 грн., що на момент передачі позики за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент 20 400,00 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцеві у гривнях грошовий еквівалент суми, яка отримана у позику, за офіційним курсом НБУ на день платежу, до 15.10.2019 р. Відповідно до п.6 Договору позики від 01.08.2019 p., повернення позики має бути здійснено готівкою у Київському відділенні №13 AT «ІДЕЯ БАНК», яке розташоване у м. Києві по вул. Велика Васильківська, 15/2, або у іншому узгодженому Сторонами місці. Відповідач у встановлений, у Договорі позики від 01.08.2019 р., строк кошти не повернув. Добровільно у позасудовому порядку спір не вирішено, що і послугувало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач, позов не визнав, вказав, що умови Договору є суперечливими, розписка у матеріалах справи відсутня, а відповідач заперечує отримання коштів, з цього слідує, що позика не відбулася, тобто договір між сторонами не укладений. Окрім цього, вимогу про стягнення 10 % річних відповідач вважає безпідставною, з огляду на приписи ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Представник позивача у відповіді на відзив вказав, що підписаний власноручно [PERSON] договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від [PERSON] грошових коштів та обов`язок їх повернути. Твердження представника відповідача про те, що договір позики від 01.08.2019 є безгрошовим, є спробою уникнути виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики і повернення отриманих грошових коштів. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказав, що подані позивачем разом із відповіддю на відзив докази є неналежними та недопустимими, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. Поряд із цим, у матеріалах справи відсутні підтверджуючі документи, які свідчили б про передачу-отримання коштів між сторонами, а саме: розписка, якщо кошти надані готівкою чи виписка із рахунку про отримання коштів у безготівковому вигляді, а також оригінал договору позики, а тому наведене дає підстави стверджувати про недоведеність позивачем, того, що між сторонами виникли боргові правовідносини. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 25 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 27 січня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 27 січня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27 березня 2025 року представник відповідача через Електронний суд подав відзив на позовну заяву. 03 квітня 2025 року позивач подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову та відповідь на відзив. 07 квітня 2025 року ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову і накладено арешт на майно відповідача. 07 квітня 2025 року представник відповідача через Електронний суд подав заперечення на відповідь на відзив. 12 червня 2025 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року залишено без змін. 28 травня 2025 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. 08 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, мотивуючи тим, що договір позики між сторонами не укладено, так як кошти відповідачу позивачем передано та між сторонами були господарські відносини. Суд, заслухавши позицію представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 01.08.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики б/н від 01.08.2019 р. Відповідно до п.1 Договору, Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 510 424,32 грн., що на момент передачі позики за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент 20 400,00 доларів США, та зобов`язується повернути Позикодавцеві у гривнях грошовий еквівалент суми, яка отримана у позику, за офіційним курсом НБУ на день платежу, до 15.10.2019 р. Згідно пункту 6 Договору позики від 01.08.2019 p., повернення позики має бути здійснено готівкою у Київському відділенні №13 AT «ІДЕЯ БАНК», яке розташоване у м. Києві по вул. Велика Васильківська, 15/2, або у іншому узгодженому Сторонами місці. Відповідно до пункту 2 Договору позики від 01.08.2019 p., позика, що надається Позикодавцем є безпроцентною, тобто за користування позикою плата не стягується. Якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, позика стає процентною і за користування позикою Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю суму боргу, а також 10 (десять) відсотків річних від суми простроченої не поверненої позики. У пункті 3 Договору позики від 01.08.2019 р. визначено, що сума позики, встановлена п. 1 даного Договору, отримана Позичальником від Позикодавця готівкою до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує факт одержання ним від Позикодавця позики. Підписаний договір є доказом передання грошей Позикодавцем Позичальнику. Однак, Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконав - грошові кошти ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). В силу вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд враховує висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме - від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Також, суд враховує висновки про застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом наведених вище норм, позичальником є особа, яка фактично отримала від позикодавця гроші, та на підтвердження цього склала відповідну розписку. Так, згідно п. 3 Договору позики від 01.08.2019 р. визначено, що сума позики, встановлена п. 1 даного Договору, отримана Позичальником від Позикодавця готівкою до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує факт одержання ним від Позикодавця позики. Підписаний договір є доказом передання грошей Позикодавцем Позичальнику. Відповідно до положень пункту 11 договору позики від 01.08.2019 Позичальник підтвердив, що не має жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору. Таким чином, підписаний власноручно [PERSON] договір позики підтверджує, як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від [PERSON] грошових коштів та обов`язок їх повернути. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання, які виникли у згідно Договору позики від 01.08.2019 р. не виконав, грошові кошти в строк до 15.10.2019 р. не повернув, допустивши прострочення, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором позики від 01.08.2019 р. у розмірі еквівалентній 20 400,00 (двадцять тисяч чотириста) доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення, що повною мірою відповідає приписам ч.2 ст.533 ЦК України. У силу вимог частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторони погодили санкцію у розмірі 10 (десять) процентів річних від несвоєчасно повернутої суми позики (частини позики). Водночас, Законом Українивід 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексуУкраїни та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, по всій території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який триває і на даний час. Враховуючи запровадження в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану, до стягнення підлягає сума 10 % річних лише за період з 16.10.2019 р. по 23.02.2022 р. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що за період з 16.10.2019 по 23.02.2022, розмір 10% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь возивача становить суму коштів у розмірі еквівалентній 4 812 (чотири тисячі вісімсот дванадцять) доларів 16 центів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, сума отриманої позики з урахуванням 10 процентів річних від несвоєчасно повернутої суми позики, підлягає примусовому стягненню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved