Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит №9234529 від 22.08.2022 року, укладеним між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» у розмірі 11700 гривень та судові витрати у розмірі 10422,40 грн., з яких: 2422,40 грн. судового збору та 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 22.08.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №9234529, згідно з умовами якого [PERSON] отримав 3000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. 02.12.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги 85-МЛ, згідно якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором №9234529 від 22.08.2022 року. Кредитодавець ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в сумі, визначеній кредитним договором. Однак, відповідач [PERSON] зобов`язання згідно умов договору належним чином не виконав, а тому станом на 22 жовтня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 11700 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 3000 грн.; заборгованість за відсотками 8400 грн.; заборгованість за комісіями 300 грн., яку позивач просить стягнути на його користь з [PERSON] . В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та не заперечив проти розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відзив чи заперечення проти позову від нього не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу, на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.08.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем [PERSON] в електронній формі було укладено договір про споживчий кредит №9234529. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, інших сум, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на умовах договору. Кредитодавець ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, відповідно до умов договору, що підтверджується матеріалами справи. Згідно даного договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом на умовах, передбачених цим договором, інші суми, визначені кредитним договором, однак відповідач всупереч умовам кредитного договору не повернув кредит кредитодавцю, а також не виконав у повному обсязі всі інші грошові зобов`язання перед кредитодавцем, навіть після спливу строку кредитування, встановленого умовами кредитного договору. 02.12.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги 85-МЛ, згідно якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню, зокрема, до відповідача [PERSON] за кредитним договором №9234529 від 22.08.2022 року. Станом на 22 жовтня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 11700 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 3000 грн.; заборгованість за відсотками 8400 грн.; заборгованість за комісіями 300 грн. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагається, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позиція суддів Верховного Суду з питання «письмової форми» одностайна. Наприклад, у справі №561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 р. у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19. Також, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 лютого 2023 року у справі № 910/23042/16, згідно із якими проценти за користування кредитом є зобов`язанням за кредитним договором та є складовим елементом плати за наданий кредит, що разом із тілом кредиту становлять загальну суму боргу і охоплюються поняттям «основна сума заборгованості із зобов`язань за кредитом». Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» необхідно стягнути заборгованість за договором про споживчий кредит №9234529 від 22.08.2022 року, укладеним між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» у розмірі 11700 гривень станом на 22.10.2025 року, з яких: заборгованість за тілом кредиту 3000 грн.; заборгованість за відсотками 8400 грн.; заборгованість за комісіями 300 грн.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Судом також встановлено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу Адвокатського об`єднання «Апологет» в розмірі 8000 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на правову допомогу належать до судових витрат. На підтвердження факту надання АБ «Апологет» правничої допомоги позивачу у зв`язку із розглядом цієї справи, разом із позовною заявою до суду надані наступні документи: - копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року; - копію акту наданих послуг № Д/5607 від 22.10.2025 року; - копію детального опису наданих послуг до акту №Д/5607 від 22.10.2025 р. За таких обставин суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, що були понесені позивачем. Такі витрати є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, яким є захист права власності, гарантованого Конституцією України та Законами України. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи зазначене, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved