Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, зазначивши, що між ним та відповідачем [PERSON] 29.09.2020 укладений договір позики у розмірі 10 000 Євро, еквівалентно 435 635,00 грн на один рік. 23.12.2020 ще один договір позики на суму 10\~000 тисяч доларів США, еквівалентно 412 533,00 грн, до 21.12.2021. 22.10.2021 між ним та відповідачем укладений договір позики у розмірі 10\~000 доларів США, еквівалент 412 533,00 грн до 30.12.2022. Оскільки вказані грошові кошти у розмірі 20 000, 00 (двадцять тисяч) доларів США та 10 (десять) тисяч Євро, не повернуті, позивач вживав заходи досудового врегулювання. Жодних дій від [PERSON] щодо повернення грошей здійснено не було. Від повернення коштів відповідач ухиляється, гроші не повертає. У зв`язку з чим, просить стягнути суму боргу, а також інфляційні втрати та 3 % річних. Ухвалою від 04.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 16.12.2024 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову Ухвалою від 30.09.2025 відмовлено у витребуванні доказів та закрито підготовче судове засідання, призначений судовий розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, а також заяви про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд 02.12.2025 постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 12.12.2025. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 29.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 29.09.2920. (а.с. 69). Згідно з умовами договору позики від 29.09.2020 відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в розмірі 10\~000 тисяч (десять тисяч) Євро строком на один рік. Розписка написана власноруч (російська мова) та місить напис позичальника «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Бабушкінським РВМС в Дніпропетровській області 06.11.1997 року, проживаю в [ADDRESS] , взяв у борг від [PERSON] 10\~000 тисяч (десять тисяч) Євро строком на один рік. Розписка написана власноручно. [PERSON] . 29.09.2020». 23.12.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 23.12.2020. (а.с. 70). Згідно з умовами договору позики від 23.12.2020 відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в розмірі 282360 грн, що є еквівалентом 10\~000 (десять тисяч) доларів США в строк до 31.12.2021. Розписка написана власноруч (російська мова) та місить напис позичальника «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Бабушкінським РВМС в Дніпропетровській області 06.11.1997 року, проживаю по адресу в [ADDRESS] , взяв у борг від [PERSON] 282\~360 грн, що є еквівалентом 10\~000 (десять тисяч) доларів США і зобов`язуюсь повернути [PERSON] в строк до 31.12.2021. Розписка написана власноручно. [PERSON] 23.12.2020». 22.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 22.10.2021 (а.с. 71). Згідно з умовами договору позики від 22.10.2021 відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в розмірі 10\~000 тисяч (десять тисяч) США строком до 30.12.2022. Розписка написана власноруч (російська мова) та місить напис позичальника «Я, [PERSON] взяв у борг від [PERSON] 10\~000 тисяч (десять тисяч) США та зобов`язуюсь повернути у строк до 31.12.2022. Мої данні -паспорт [NUMBER] , виданий Бабушкінським РВМС в Дніпропетровській області 06.11.1997 року, проживаю в [ADDRESS] , взяв у борг від [PERSON] 10\~000 тисяч (десять тисяч) Євро строком на один рік. Написана власноручно. [PERSON] 22.10.2021». Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти в розмірі 10000 Євро та 20000 доларів США, які він передав відповідачу відповідно до договорів позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч. 1 ст. 207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. За обставинами справи власноручне написання і підписання відповідачем [PERSON] боргових розписок від 29.09.2020, 23.12.2020, 21.10.2021 із зобов`язанням повернути суму позики підтверджує, як факт укладання договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідачем не надано доказів, які вказували б на виконання ним умов договору позики. Відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув. Наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про невиконання відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів. За таких обставин, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] за договорами позики від 29.09.2020, 23.12.2020, 22.10.2021. Можливість стягнення боргу за розпискою також в іноземній валюті підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі 464/3790/16-ц: «Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивачем здійснений розрахунок заборгованості станом на 09.09.2024 ( дата подання позову). Так, згідно з розрахунком суми заборгованості, здійсненого за курсом НБУ станом на 05.09.2025, один долар США до гривні становив 41,2766, тобто сума позики у 10000 (доларів США) х 41,2766 грн становить 412766 грн; один Євро до гривні становив 45,6065, тобто сума позики у 10000 (доларів Євро ) х 45,6065 грн становить 456\~065 грн. Водночас відповідно до штемпелю поштового оператора, який наявний на конверті, позивач звернувся до суду 11.09.2024 (а.с.39). Курс одного долара США до гривні - 41,14 грн, одного EUR (Євро) 45,3774 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі за договором позики: від 29.09.2020- 10000 Євро (453774 грн еквівалент 10000 Євро на дату подання позову); від 23.12.2020- 10000 доларів США (411 400 грн еквівалент 10000 США на дату подання позову); від 22.10.2021- 10000 доларів США(411 400 грн еквівалент 10000 США на дату подання позову). Щодо вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три\~проценти\~річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором\~або законом (частина 2 ст. 625 ЦК України). Так, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за борговою розпискою: від 29.09.2020- за період з 29.09.2021 по 09.09.2024; від 23.12.2020- за період з 31.12.2021 по 09.09.2024; від 22.10.2021- за період з 30.12.2021 по 09.09.2024. Проте, заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, позивачем не враховане, що за змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц\~(провадження N 14-727цс19). Оскільки предметом договорів позики є грошові кошти виражені в іноземній валюті та з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Тому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних витрат. Також суд вважає, що позивач при заявлені даних вимог не врахував положень пункту 18\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).\~Указом Президента України № 64/2022\~на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжений та діє на даний час. Враховуючи наведене, суд вважає, що стягнення з відповідача 3% річних після початку дії правового режиму воєнного стану, суперечитиме п. 18\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, тому в цій частині у задоволені позовних вимог слід відмовити. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позивних вимог у частині стягнення 3% річних, який за розрахунком суду, по договору позики від 29.09.2020:- за період з 30.09.2021 по 23.02.2022 складає 5482,58 грн по договору позики від 23.12.2020- за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 - 1825, 94 грн ; по договору позики від 22.10.2021- за період з 31.12.2021 по 23.02.2022 - 1859,75 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до положень частини першої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (73,05 %) в розмірі 11059,77 грн. (15140 грн х 73,05 % = 11059,77 грн), оскільки позивач звільнений від його сплати. За приписами\~ст.\~137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Водночас зі змісту ч. 4ст. 137ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5ст. 137 ЦПК України). У ч. 3\~ст.\~141 ЦПК України\~передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто\~ЦПК України\~передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц(провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої\~статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18(провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року. Відповідно до ч. 8\~ст.\~141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом\~статті 1 Закону України\~"Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2\~ст.\~137 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20). Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі надані: Договір про надання юридичних послуг від 05.09.2024, який укладений між адвокатом Морозовим В.Ю., адвокатом Рясним В.Д. та [PERSON] (ас. 29); Додаток № 1 до Договору від 05.09.2025 (а.с. 30); Акт приймання передачі наданих послуг від 05.09.2024 на суму 177000 грн (а.с. 31). Відповідно до п. 1.3 Додатку № 1 до Договору зазначено, що замовник сплачує суму 177000 грн як авансовий платіж. Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц). Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей\~133,\~137 ЦПК України\~та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Отже, оцінюючи надані суду докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що представником позивача не доведено, що такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Так суд зазначає, що в Акті приймання-передачі наданих послуг від 05.09.2024 зазначені втрати, які, на переконання суду, не є неминучими при розгляді справи до яких відносяться транспортні витрати, з урахуванням того, що всі судові засіданні відбулися у режимі відеоконференції. Також в акті вказані послуги, які є дублюючими, а саме: підготовка документів (п.2), підготовка та написання позову (п.6), розробка досудової вимоги, обробка документів для подачі позовної заяви та здійснення аналізу юридичної літератури, яка стосується предмету позову (п.4). Тому, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує конкретні обставини даної справи, її складність, відсутність необхідності вивчення адвокатом додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, принцип співмірності судових витрат, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерій реальності адвокатських витрат, ту обставину, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер, на думку суду, заявлений розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, їх неминучості та розумності їхнього розміру, відтак, відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що визначений позивачем та його адвокатом розмір витрат є завищеним щодо іншої сторони, та їх стягнення становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому вважає, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 12000 грн, що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Outcome: partial