Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 14.09.2016 року сторони зареєстрували шлюб у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. [INFO] в шлюбі в сторін народився син [PERSON] . На початках сімейного життя сторони жили мирно, нормальним сімейним життям, але з часом їхні стосунки зіпсувалися, сімейне життя не склалося, у них втрачено почуття поваги і любові один до одного. Спочатку сторони проживали разом за адресою: [ADDRESS] , тобто в помешканні, яке вони винаймали. Але в жовтні 2024 року позивач із сином з`їхала із вказаної квартири, хоча вони ще здійснювали спроби для збереження сім`ї, позивач поверталась у зазначене помешкання, але вже більше року (орієнтовно серпень - вересень 2024 року) вони остаточно припинили подружні відносини, позивач із сином проживає окремо від чоловіка, з цього часу вони не проживають як подружжя, спільного господарства не ведуть, між ними втрачено почуття поваги та любові один до одного, в них не залишилось жодних спільних інтересів, сім`я існує формально. Син проживає з позивачем, спору про місце проживання дитини у них немає. Станом на сьогодні збереження сім`ї є неможливе. Більше того, подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожної із сторін. Разом із заявленням вимоги про розірвання шлюбу позивач за змістом позовної заяви просить також відновити їй дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 05.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, представником подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що окремі факти, які позивач виклала у позові, не відповідають дійсності, зокрема, про їхнє спільне місце проживання. Разом із тим, щодо розірвання шлюбу не заперечує. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14.09.2016 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 2725 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 14.09.2016 року). В шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.04.2021 року, видане Франківським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Згідно з ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, примирюватися не бажають, на розірванні шлюбу наполягають, таким чином, подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому шлюб з відповідачем слід розірвати. Крім цього, відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Встановлено, що при реєстрації шлюбу позивач змінила своє прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", на даний час виявила бажання повернути собі дошлюбне прізвище, про що зазначила у позовній заяві. А тому, після розірвання шлюбу позивачу слід відновити її дошлюбне прізвище. Разом із тим, відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на той факт, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків суми сплаченого судового збору, а інші 50 відсотків - повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved