Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Представник ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у сумі 17 304, 00 грн., судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1577100 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису, який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, Відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Згідно із умовами кредитного договору, Товариство надало Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. 07.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-07092021, відповідно до умов якого, первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021 року укладеним з [PERSON] 07.09.2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги №2-07/09/2021, відступив право вимоги за кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021 року до TOB «ФК «Айкон Дебт Коллекшн», у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до Відповідача. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 12.06.2025, загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 17 304,00 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 5 600 грн. та простроченої заборгованості за процентами в розмірі 11 704, 00 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021 року у розмірі 17 304,00 грн. та понесені позивачем судові витрати. Згідно з ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року позовна заява ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» прийнята до розгляду та відкрито в справі спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26 вересня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог з підстав вказаних у ньому (а.с. 55-95). 13 жовтня 2025 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли до суду додаткові пояснення на відзив, в яких просив відзив на позовну заяву залишити без розгляду та задоволення, стягнути з відповідача понесені судові витрати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у ньому (а.с. 201-207). Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено та витребувано докази від ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн», ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення». У судове засідання представник позивача не з`явився, до матеріалів справи додав клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, до матеріалів справи додав відзив, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, свої заперечення виклав у ньому. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, приходить до наступного. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627\~ЦК України). Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3ст. 207 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено\~статтею 639 ЦК України, яка вказує на те, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до положень ст.\~1046,\~1049 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Із прийняттям\~Закону України «Про електронну комерцію»\~на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 цього ж Закону\~визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Як зазначено у правій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.11.2021 року у справі № 243/6552/20 (провадження № 61-1347св21), будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). Судом встановлено, що 16.02.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1577100 (а.с. 10-14). Відповідно до п. 1.1. Договору, укладення Договору здійснене Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснилася при вході Клієнта в Особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ТС Товариства. З п. 1.2 та 1.3. Договору вбачається, що Товариство зобов`язалося надати Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту становить 5 600 гривень. Строк кредиту - 20 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Згідно із п. 1.4. Договору, тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процента ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Клієнта, відповідно до п.4.1 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.2 Договору. Знижена процентна ставка становить 1,90% в день. З п. 1.5. Договору вбачається, що орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору: за стандартною ставкою становить 693,50% річних; за зниженою ставкою становить 693,50% річних. Згідно із п.п. 2.1, 2.2 Договору, кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або на іншу платіжну картку Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту. Сума кредиту перераховується Товариством протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього Договору. Підписуючи договір, Відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. З Довідки про ідентифікацію вбачається, що 16.02.2021 року [PERSON] присвоєно одноразовий ідентифікатор К797, який відправлений на його номер телефону (а.с. 18). Відповідно до Інформаційної довідки Сервісу онлайн платежів iPAY.ua від 02.07.2025, первісний кредитор виконав своє зобов`язання, передбачене договором, шляхом перерахуванням коштів на картку № [NUMBER] у розмірі 5 600 гривень [PERSON] (а.с. 31). Посилання відповідача [PERSON] на відсутність доказів укладення договору, суд оцінює критично, оскільки доведеність факту підписання позичальником договору шляхом введення одноразових ідентифікаторів, отриманих ним від кредитора шляхом направлення на вказані ним засоби зв`язку або через особисто створений ним електронний кабінет у системі кредитора є свідченням прояву відповідачем волевиявлення та вчинення дій, спрямованих на укладення договору. Зустрічних вимог про його оспорювання відповідач не заявляв. До того ж електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом такого документа. На підтвердження укладання договору із ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» первісним кредитором, позивачем надано електронні докази в паперовій формі копії договору та додатків до нього, які було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, введеного відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті\~11\~і статті\~12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а факт укладення цього договору поза розумним сумнівом є доведеним. Жодних умов, які законом визнаються несправедливими до договору внесено не було. Застережень або зауважень з боку позичальника щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору, під час його підписання, не було подано. Узгоджені сторонами правочину умови не суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та затвердженому сторонами графіку платежів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України\~право кредитора вимагати їх повернення. 07 вересня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено Договір факторингу №1-07092021. Відповідно до Договору факторингу, ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» передає грошові кошти в розпорядження ТОВ «Лінеура Україна» за плату, а ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» права грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами (а.с. 23-26). Відповідно до Витягу з Реєстру Боржників до Договору факторингу №1-07092021 від 07 вересня 2021 року, заборгованість [PERSON] становить 17\~304, 00 гривень, з них: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 5 600 грн. та прострочена заборгованість за процентами в розмірі 11\~704, 00 грн. Згідно ч. 1\~ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до\~ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до пп. 6.2.3. п. 6.2 Договору факторингу Права Вимоги переходять до Фактора після підписання Сторонами цього Договору та виконання Фактором вимог п. 7.2 Договору. Згідно п. 7.1. Договору факторингу, в якості ціни за придбання (відступлення) прав вимоги фактор сплачує Клієнту плату (ціна продажу) в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього договору складає 1 115 257,78 грн. без ПДВ. Відповідно до п. 7.2 Фактор здійснює оплату Клієнту шляхом: перерахування суми, що вказана в п. 7.1 цього Договору, на вказані у реквізитах до цього Договору рахунок, протягом 2 (двох) робочих днів з дати підписання Сторонами цього Договору. Відповідно до платіжної інструкції № 42 від 08 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» на користь ТОВ «Лінеура Україна» здійснило плату за відступлення права вимоги згідно договору факторингу №1-07092021 від 07 вересня 2021 року в сумі 1\~115 257, 78 грн. Таким чином, Права Вимоги перейшли до Фактора лише 08 вересня 2021 року, після виконання вимог п. 7.2 Договору. Однак, вже 07 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» було укладено договір відступлення права вимоги №2-07/09/2021 (а.с. 19). Згідно п. 1.1. Договору в порядку та на умовах визначених Договором, Кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Права Вимоги за Кредитним договором, а Новий кредитор заміняє Кредитора як сторону\~кредитора у Кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує Кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених Договором. Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті\~512, статті\~514 ЦК України\~у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що перейшло до кредитора. Однак, ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» не мало права укладати з ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» договір відступлення права вимоги № 2-07/09/2021 від 07 вересня 2021 року, оскільки право вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» перейшло лише 08 вересня 2021 року після здійснення плати за відступлення права вимоги згідно договору факторингу №1-07092021 від 07 вересня 2021 року. ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» не доведено факту переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021 на другому етапі - від ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» до ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн». Встановивши, що кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн», суд приходить до висновку про те, що ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» не має права вимагати від [PERSON] сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором. Отже, на переконання суду, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1577100 від 16.02.2021 саме на другому етапі - від ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» до ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн». З огляду на викладене в позові належить відмовити. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, відсутні підстави для стягнення судових витрат у виді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн, а тому такі витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed