Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-15 00:00:00

26.09.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області, про зняття арешту з нерухомого майна та виключення записів з реєстру, в якій позивачка просить суд: 1. зняти арешт та заборону відчуження з об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,038 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), на якій розташовано житловий будинок садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2521055551100, яка належить [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , на яку Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою було накладено арешти та заборону відчуження, а саме: 1.1. на підставі ухвали б/н від 10.06.1998 Київського районного суду м. Одеси, суддя Бойко Л.І. об`єкт обтяження: земельна ділянка, площею 0,038 га, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1177/1981 від 16.06.1998 року, реєстраційний номер обтяження: 7074945 від 22.04.2008; 1.2 на підставі ухвали б/н від 05.05.1999 Київського районного суду м. Одеси, об`єкт обтяження: земельна ділянка, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1217/1999 від 20.05.1999 року, реєстраційний номер обтяження: 8369447 від 15.01.2009; 2. виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 2.1. запис про накладення арешту нерухомого майна від 22.04.2008 16 32:05 за № 7074945, вчинений реєстратором: Овідіопольська районна державна нотаріальна контора, 67800, Одеська обл., Овідіопольський р., смт. Овідіополь, вул. Суворова, 2а, (0485) 3-17-74 на підставі ухвали, б/н, 10.06.1998, Київський районний суд м. Одеси, суддя Бойко Л.І., об`єкт обтяження: земельна ділянка, площею 0,038 га, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1177/1981 від 16.06.1998 року, 2.2. запис про накладення арешту нерухомого майна від 15.01.2009 09 56:21 за № 8369447, вчинений реєстратором: Овідіопольська районна державна нотаріальна контора, 67800, Одеська обл., Овідіопольський р., смт. Овідіополь, вул. Суворова, 2а, (0485) 3-17-74 на підставі ухвали, б/н, 05.05.1999, Київський районний суд м. Одеси, об`єкт обтяження: земельна ділянка, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1217 1999 від 20.05.1999 року. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджуєтеся копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27 листопада 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За життя,\~як вказує\~позивачка,\~ [PERSON] набув\~права приватної\~власності на\~земельну ділянку,\~кадастровий номер\~5110136900:43:014:0007\~площею 0,038\~га,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~(колишня\~адреса:\~ [ADDRESS] )\~на підставі\~Державного акту\~на право\~приватної власності\~на землю\~ІІІ-ОД\~№074744,\~виданого Таїровською\~селищною радою\~народних депутатів\~Овідіопольського району\~Одеської області\~27\~серпня 2001\~року,\~зареєстрованого в\~Книзі записів\~державних актів\~на право\~приватної власності\~на землю\~ТЇ №1180-18;\~та на\~1/2 частки житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 серпня 2003 року за № 026440, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером: 45380252, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2521055551100. Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилася спадщина,\~до складу\~якої,\~зокрема входить\~вищезазначена земельна\~ділянка та\~1/2 частка житлового будинку садибного типу. В порядку спорідненості першої черги спадкування за законом, дружина [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Г.М., своєчасно прийняла спадщину, та отримала свідоцтво про право на спадщину, яка складається з: - земельної ділянки площею 0,038 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), свідоцтво про право на спадщину НТТ 404107 видане 02.07.2025 Приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Селезньовою Г.М., номер у спадковому реєстрі 74283532; -1/2частки житлового будинку садибного типу загльною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м. розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2521055551100, свідоцтво про право на спадщину НТТ 404112, видане 07.07.2025 Приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Селезньовою Г.М., номер у спадковому реєстрі 73510653. Як вказує позивачка, під час вчинення нотаріальних дій з оформлення спадщини їй - [PERSON] від нотаріуса стало відомо, що на земельну ділянку накладено арешт. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві приватної власності, позивачці стало відомо, що Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою було накладено арешти, а саме: реєстраційний номер\~обтяження:\~7074945, зареєстрований 22.04.2008 на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси б/н від 10.06.1998, об`єкт обтяження: земельна ділянка, площею 0,038 га, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1177/1981 від 16.06.1998 року; реєстраційний номер\~обтяження:\~8369447, зареєстрований 15.01.2009 на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси б/н від 05.05.1999, об`єкт обтяження: земельна ділянка, адреса: [ADDRESS] , архівний запис №1217/1999 від 20.05.1999 року. В обох випадках, як посилається позивачка, в записах про обтяження власниками земельної ділянки зазначені особи [PERSON] та [PERSON] , які [PERSON] невідомі, і які не були пов`язані з особою її померлого чоловіка. У відповідь на адвокатський запит, листом від 07.08.2025 №2021/0120, Одеським державним нотаріальним архівом надано: копію ухвали Київського районного суду м. Одеси від 10.06.1998 року, на підставі якої Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою було накладено арешт на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; та копію ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.05.1999 року, на підставі якої Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою було накладено арешт на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З вказаних ухвал, постановлених Київським районним судом м. Одеси, позивачці стало відомо, що предметом спору було визнання громадянкою [PERSON] незаконним рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області про приватизацію громадянкою [PERSON] земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] не були учасниками даної справи, оскільки право власності на земельну ділянку [PERSON] набув лише в серпні 2001 року. Також позивачка посилається, що згідно відповіді Київського районного суду м. Одеси на заяву адвоката про ознайомлення з матеріалами справи від 13.08.2025 року вх. ЕП-9146 зазначено, що перевіркою алфавітних покажчиків за 1998-1999 рр., встановлено, що у провадженні суду перебували справи №№ 2-1611/98, 2-2983/99 за позовом [PERSON] до [PERSON] та виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області про визнання незаконним рішення про приватизацію земельної ділянки. Ухвалою від 05.05.1999 суддею Бойко Л.І. було накладено арешт на земельну ділянку. За закінченням терміну зберігання, матеріали вказаних цивільних справ було знищено, в архіві суду зберігається оригінал ухвали від 05.05.1999 р. В подальшому, як стверджує позивачка, їй від сусідів стало відомо, що у 2001 році між [PERSON] та іншими власниками сусідніх земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , було укладено мирову угоду про порядок користування земельними ділянками, а 16 липня 2001 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі №2-32-2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою винесено ухвалу, якою затверджено вказану мирову угоду про порядок користування вказаних суміжних ділянок, що свідчить про досягнення порозуміння між власниками суміжних земельних ділянок, в результаті чого необхідність у забезпеченні у вигляді арешту земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відпала. Однак, матеріали про припинення обтяжень по справам №№ 2-1611/98, 2-2983/99 за позовом [PERSON] до [PERSON] та виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області відсутні, реєстрація припинення обтяжень по земельній ділянці проведена не була. Враховуючи вищевикладені обставини, з посиланням на те, що спірні діючі обтяження на майно, на яке позивачка набула право власності в порядку спадкування, порушує її права власника земельної ділянки, звернулась до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.10.2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі. 04.11.2025 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява про визнання позову в повному обсязі та розгляд справи за її відсутності. 20.11.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 16.12.2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. 16.12.2025 року до суду від представника позивачки надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. В матеріалах справи наявна заява від відповідачки про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Третя особа про причини неявки суд не повідомила, пояснень чи заперечень проти позовної заяви не надала. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Приймаючи вищевикладене та висловлене волевиявлення сторін по справі щодо розгляду справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 16.12.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази по справі, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що громадянину [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно, зокрема: - земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:43:014:0007, площею 0,038 га, розташована за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ОД №074744, виданого Таїровською селищною радою народних депутатів Овідіопольського району Одеської області 27 серпня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю ТЇ №1180-18; - частки житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 серпня 2003 року за № 026440, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером: 45380252, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2521055551100. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджуєтеся копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27 листопада 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Отже, в силу приписів статті 1220 ЦК України, за наслідком смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилася спадщина на належне останньому за час життя майно, у тому числі на вказану земельну ділянку та 1/2 частку житлового будинку садибного типу. Як вбачається, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. було заведено спадкову справу №2/2025 до майна [PERSON] , померлого [INFO] , в межах якої: -02.07.2025 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №92, у відповідності до якого останнє видано [PERSON] , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з урахуванням 1//2 частки спадщини від якої відмовився син померлого [PERSON] на її користь, про прийняття спадщини, що складається з земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:43:014:0007, площею 0,038 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ); -07.07.2025 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №98, у відповідності до якого останнє видано [PERSON] , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з урахуванням 1//2 частки спадщини від якої відмовився син померлого [PERSON] на її користь, про прийняття спадщини, що складається з частки житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що 02.07.2025 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., як суб`єктом державної реєстрації прав, на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.07.2025 року за р.№92, було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:43:014:0007, площею 0,038 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3165906751101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №433824158 від 02.07.2025 року. 07.07.2025 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., як суб`єктом державної реєстрації прав, на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2025 року за р.№98, було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно частку житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2521055551100, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №434428925 від 07.07.2025 року. Отже, позивачка в даній справі [PERSON] набула в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у власність нерухоме майно: - земельну ділянку, кадастровий номер 5110136900:43:014:0007, площею 0,038 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3165906751101, право власності на яке зареєстровано за позивачкою 02.07.2025 року; - частку житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , власності на яке зареєстровано за позивачкою 07.07.2025 року. Також, у відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №442266895 від 05.09.2025 року, судом встановлено, що інша частка житлового будинку садибного типу загальною площею 226,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., розташованого на вище вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , також належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 07.07.2025 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селехзньовою Г.М., зареєстрованого в реєстрі за №97. Одночасно суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Також, у відповідності до вищевказаної інформаційної довідки за №442266895 від 05.09.2025 року, судом встановлено, що набута позивачкою у власність нерухоме майно земельна ділянка, площею 0,038 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), перебуває під обтяженнями у виді арештів, за наслідком реєстрації яких наявні наступні записи за наступними реєстраційними обтяженнями: - 7074945 за наслідком реєстрації обтяження у виді арешту нерухомого майна земельної ділянки, площею 0,038 га, за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 22.04.2008 року Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року, архівний запис №1177/1981 від 16.06.1998 року; - 8369447 за наслідком реєстрації обтяження у виді арешту нерухомого майна земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 15.01.2009 року Овідіопольською районною державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси №б/н від 05.05.1999 року, архівний запис №1217/1999 від 20.05.1999 року. Отже, на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року та ухвали Київського районного суду міста Одеси №б/н від 05.05.1999 року зареєстровані обтяження у виді арешту нерухомого майна, внаслідок чого земельна ділянка, площею 0,038 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), яка починаючи з 2001 року належала на праві власності [PERSON] , та після смерті останнього в порядку спадкування за законом була прийнята у власність [PERSON] , перебуває під обтяженням. У відповідності до листа Одеського державного нотаріального архіву від 07.08.2025 року стороні позивача були надані копії вищевказаних ухвал суду. Так, у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року, остання не містить інформації про номер цивільної справи, була постановлена в межах розгляду матеріалів цивільної справи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області про визнання незаконним рішення про приватизацію земельної ділянки, якою були вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,038 га, по [ADDRESS] , яка 18.07.1997 року рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області була передана у приватну власність [PERSON] , яку вона відчужила [PERSON] , заборонив усім особам вчиняти усі дії щодо його відчуження, а також будівельні і земельні роботи. У відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 05.05.1999 року, остання не містить інформації про номер цивільної справи, була постановлена в межах розгляду матеріалів цивільної справи [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області про визнання незаконним рішення про приватизацію земельної ділянки, якою були вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку, по [ADDRESS] , заборонив усім особам вчиняти будь-які дії щодо її поділу та змін кордонів, та відчуження. У відповідності до змісту вказаних ухвал суду, позивачка - [PERSON] , як власник вищевказаної земельної ділянки, та колишній власник цього майна [PERSON] , померлий [INFO] , не значаться в колі учасників справ, в межах яких були постановлені вищевказані ухвали про накладення арешту на земельну ділянку, по [ADDRESS] . Згідно з відповіддю Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2025 року вх. ЕП-9146, на заяву представника позивачки, повідомлено, що перевіркою алфавітних покажчиків за 1998-1999 рр., встановлено, що у провадженні суду перебували справи №№ 2-1611/98, 2-2983/99 за позовом [PERSON] до [PERSON] та виконавчого комітету Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області про визнання незаконним рішення про приватизацію земельної ділянки. Ухвалою від 05.05.1999 суддею Бойко Л.І. було накладено арешт на земельну ділянку. За закінченням терміну зберігання, матеріали вказаних цивільних справ було знищено, в архіві суду зберігається оригінал ухвали від 05.05.1999 р. З поданих до суду доказів судом також встановлено, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала на розгляді цивільна справа №2-32-2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, предметом спору яких були земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . За наслідком розгляду справи №2-32-2001, Овідіопольським районним судом Одеської області 16.07.2001 року постановлено ухвалу, якою затверджено мирову угоду між сторонами по справі, а провадження по справі закрито. Позивачка вважаючи відсутніми підстави для обтяження належного їй нерухомого майна, які накладені на підставі вищевказаних ухвал суду, звернулась до суду з даним позовом. Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено правило непорушності права власності, а саме: 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976р. №6 (в редакції від 30.06.1978р. №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) прийшла до висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, справа № 1-10/2004, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Також суд зазначає, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.\~ Згідно з ч. 1 ст.158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частинами 7-10 статті 158 ЦПК України встановлено, що \~у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Одночасно судом враховується, що статтею 1 Першого протоколу до\~ Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод,\~ закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене, надаючи оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, судом встановлено, що належне позивачеві на праві власності нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер 5110136900:43:014:0007, площею 0,038 га, розташована за адресою: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ), перебуває під обтяженнями у виді арешту на нерухоме майно (реєстраційні номери №7074945; №8369447) иа під забороною відчуження, які накладені в порядку вжиття заходів забезпечення позовів [PERSON] на підставі ухвал Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року та №б/н від 05.05.1999 року. Також судом встановлено, що в Київському районному суді міста Одеси матеріали цивільних справ, в межах яких були постановлені вищевказані ухвали суду знищені, інформація про перебування рішень судів ухвалених за наслідком розгляду цивільних справ в межах яких були постановлені вказані ухвали суду, відсутня. У відповідності до текстів ухвал Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року та №б/н від 05.05.1999 року вбачається, що позивачка в даній справі - [PERSON] , як власник вищевказаної земельної ділянки, та колишній власник цього майна [PERSON] , померлий [INFO] , не значаться в колі учасників справ, в межах яких були постановлені вищевказані ухвали про накладення арешту та заборон відчуження щодо земельної ділянки, по [ADDRESS] . Як встановлено судом, вказані ухвали суду були постановлені в межах матеріалів цивільних справ за позовами [PERSON] , якою в свою чергу визнано позов у даній справі та не висловлено жодних заперечень проти звільнення з-під арешту та заборон відчуження земельної ділянки по [ADDRESS] , належної позивачеві, які були накладені в порядку забезпечення її позовів на підставі ухвал Київського районного суду міста Одеси суддя Бойко Л.І. №б/н від 10.06.1998 року та №б/н від 05.05.1999 року. Відповідно до\~ч. 4\~ст. 206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд зазначає, що визнання відповідачкою [PERSON] позову в даній справі не суперечить закону та не встановлено порушення відповідним визнанням прав, свобод чи інтересів інших осіб. Також судом встановлено, що арешт та заборона відчуження на належне наразі позивачеві нерухоме майно триває значний час, а саме більше 25 років. Судом встановлено, що чинність арештів і заборон відчуження щодо земельної ділянки, площею 0,038 га, по [ADDRESS] , яка починаючи з 2001 року належала на праві власності [PERSON] , та після смерті останнього, померлого [INFO] , в порядку спадкування за законом набута у власність позивачкою, порушує права останньої [PERSON] , внаслідок чого вона не має змоги в повному обсязі реалізовувати усі права власника щодо цього майна на власний розсуд, а тому права позивача підлягають судовому захисту у заявлений нею спосіб в межах позовних вимог. Судом враховується, що положення\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364 цс 19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84 гс 20). Ухвалюючи рішення\~в цій\~справі,\~судом також\~враховується,\~що відповідно\~до\~\~ ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом.\~При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved