Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

04.03.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в якій позивачка просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі по 13000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що вона та відповідач починаючи з 28.05.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому в них народилось двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які станом на час звернення до суду з цим позовом є малолітніми. Позивачка вказує, що станом на час звернення до суду з цим позовом, вона та відповідач, як подружжя фактично живуть кожен своїм життям, а сім`я фактично припинила існування. Станом на час звернення до суду з позовом, позивачка вказує, що малолітні діти проживають з нею спільно, окремо від відповідача, за наслідком чого вона має право на стягнення з відповідача аліментів, на якого покладено законом відповідний обов`язок з їх утримання. Також позивачка зазначає, що відповідач є моряком, має постійний і великий дохід, матеріальний стан якого дозволяє сплачувати аліменти у заявленому до стягнення розмірі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. 22.04.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд задовольнити позов частково, шляхом стягнення з нього аліментів на обох дітей в твердій грошовій сумі в розмірі, який не перевищує 33% від середньої заробітної плати по Одеській області. В обґрунтування відзиву на позовну заяву, сторона відповідача зазначає, що відповідач - [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] з 28 травня 2010 року, однак за заявою позивачки, шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15.11.2024 року у справі № 496/7606/23. У відзиві зазначено, що за час перебування у шлюбі народилися діти: дочка [PERSON] 2011 року народження та син [PERSON] 2018 року народження. Відповідачем у відзиві визнано, що він дійсно має вищу освіту за спеціальністю «Судноводіння», має робочій диплом та інші документи наведені позивачкою, однак зазначає, що наявність документів не свідчить про наявність в нього роботи та контрактів. Відповідач вказує, що його професійна діяльність пов`язана із тим, що робота є не постійною та заробіток є нестабільним, на контрактній основі, яка також залежить від його стану здоров`я. У відзиві на позовну заяву, відповідачем зазначено, що на даний час у нього - [PERSON] є картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на якому на момент подання відзиву біля 4000 гривень. Також у нього, є банківський рахунок у банку Revolut Bank, через який він перераховує гроші на утримання дітей. Також відповідач зазначає, що у вказаному банку ним відкриті додаткові карткові рахунки на ім`я сина та доньки на які він перераховує грошові кошти на їх утримання. Відповідач зазначає, що він постійно отримує повідомлення від позивачки із запитами, щодо оплат потреб дітей, за наслідком чого він їх оплачує самостійно або переказує гроші [PERSON] . Так, як стверджує відповідач, він оплачує відвідування дітьми додаткових занять та секцій, розваги, придбав песика, оплачує утримання песика, одяг, ліки, медичні обстеження, подарунки на свята, святкування дня народження та ін., та незалежно від запитів, він регулярно переказує певну суму грошей приблизно по 150-200 євро на тиждень, на харчування. Також відповідачем зазначено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій проживає позивачка та діти, належить йому на правів особистої власністю, набутою в порядку спадкування, всі витрати за утримання якої сплачуються за його рахунок. Поряд з цим, відповідач вказує, що на даний час він - [PERSON] не працевлаштований, не має постійного та стабільного заробітку, та не може передбачити на майбутнє чи буде у нього робота чи ні та скільки він буде заробляти. 05.03.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 22.05.2025 року задоволено та судом витребувано: - з Акціонерного Товариства «Прокредит Банк» інформацію щодо наявності банківських рахунків (у тому числі закритих) на ім`я [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 2020 року по день надання відповіді, руху коштів на цих рахунках, з наданням виписки про рух грошових коштів по рахунку [NUMBER] за вказаний період; - з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетини державного кордону громадянином [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ) у період з 2020 року по день надання відповіді, із зазначенням дат перетину та напрямків руху; - з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України інформацію про наявність у [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ) документів моряка (паспорт моряка, кваліфікаційні сертифікати, дипломи, свідоцтва тощо), а також про факти їх актуалізації, переоформлення, проходження додаткових курсів чи підтвердження кваліфікації у період з 2020 року по день надання відповіді. На виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли: - 10.06.2025 року та 16.06.2025 року відповіді з Адміністрації Державної прикордонної служби України; - 18.06.2025 року відповідь з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України; - 20.06.2025 року відповідь з Акціонерного Товариства «Прокредит Банк». - 27.08.2025 року відповідь з Державної прикордонної служби України. Також 18.09.2025 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про надання додаткових доказів по справі, яке судом в судовому засіданні 05.11.2025 року задоволено, надані до суду докази приєднані до матеріалів справи. 01.12.2025 року до суду надійшли від представника позивача додаткові пояснення по справі, в яких останній просить суд задовольнити позов в повному обсязі, в якому представник у тому числі зазначає, що виходячи з визнаних особисто відповідачем обставин, що він регулярно переказує біля 150200 євро на тиждень на харчування дітей, то виходячи з курсу НБУ та одного місяця, відповідні витрати становлять близько 38 792 грн., що більше ніж заявлений позивачкою до стягнення розмір аліментів, за наслідком чого на думку сторони позивача заперечення відповідача проти задоволення позову є необґрунтованими. Також представником позивача наголошується на тому, що посилання відповідача на нібито незадовільний стан здоров`я не є обґрунтованими, оскільки не підтверджені жодним доказом, як і доводи відповідача про наявність у нього переліку поточних витрат, у зв`язку з вимушеним перебуванням за кордоном, що складаються з: найму житла, сплати комунальних послуг, придбання харчів, тощо. Також представник позивача зазначає, що виходячи з майнового стану відповідача, заявлений до стягнення розмір аліментів на двох малолітніх дітей є обґрунтованим, та відповідає найкращим інтересам малолітніх дітей. До судового засідання призначеного на 03.12.2025 року з`явились: - представник позивача [PERSON] [PERSON] , який позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити; - представник відповідача [PERSON] [PERSON] , яка заперечувала проти заявленого до стягнення розміру аліментів, та підтримала часткове визнання відповідачем позову виходячи з доводів зазначених у відзиві на позовну заяву. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 12.12.2025 року о 11 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] починаючи з 28.05.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбі, сторони по справі мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , який станом на час розгляду справи є малолітнім, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.11.2011 року, яка станом на час розгляду справи є неповнолітньою. Доказів на підтвердження доводів сторін по справі про розірвання шлюбу, до суду не надано. У відповідності до зазначених позивачкою обставин, які не спростовувались та визнані відповідачем під час розгляду справи, станом на час звернення позивачки до суду з цим позовом і станом на час розгляду справи, діти сторін по справі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мешкають спільно з матір`ю [PERSON] , якою особисто у позові зазначено власне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , окремо від відповідача, як батька дітей. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини пов`язані із обов`язком батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та визначення розміру такого утримання врегульовані\~Сімейним кодексом України\~(далі -\~СК України\~). Згідно зі\~статтею 141 СК України,\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.\~ Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з\~частинами першою\~і другою\~статті 3\~вказаної Конвенції,\~в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. (ст. 181 СК України). За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного \~ \~ \~ \~Суду \~ \~ \~ \~України \~ \~ \~ \~від \~ \~ \~ \~15 \~ \~ \~ \~травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України, а сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, і законом не передбачено право на стягнення аліментів чи зміну розміру та способу присудження аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст. 191 СК України). Частиною 2 статті 182 СК України регламентовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд зазначає, що у відповідності до положень статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум\~визначається нормативним\~методом у\~розрахунку на\~місяць на\~одну особу,\~а також\~окремо для\~тих,\~хто відноситься\~до основних\~соціальних і\~демографічних груп\~населення: дітей\~віком до\~6\~років; дітей\~віком від\~6\~до 18\~років; працездатних\~осіб; осіб, які втратили працездатність. \~Розміри прожиткового мінімум на одну особу в розрахунку на місяць\~за відповідний поточний рік визначені у статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», згідно з якою установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема дітей віком від 6 до 18 років в сумі 3196 гривень. \~Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі у відповідності до приписів ч.1 ст. 184 СК України, або визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, що врегульовано положеннями статті 183 СК України, частиною 1 якої визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Також судом враховується, що у відповідності до ч.2 ст. 272 СК України, якщо позов пред`явлений не до всіх зобов`язаних осіб, а лише до деяких з них, розмір аліментів визначається з урахуванням обов`язку всіх зобов`язаних осіб надавати утримання. При цьому сукупний розмір аліментів, що підлягає стягненню на одну дитину, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до положень ч.2 статті 182 СК України, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ч.3 статті 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20. Судом також ураховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15.10.2025 року по справі № 686/28590/23 відповідно до якого, в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника; конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.\~СК України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.\~Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17 (провадження № 61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19 (провадження № 61-2057св20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладені норми законодавства та вищевикладені встановлені обставини, судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] починаючи з 28.05.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, та є батьками двох дітей: малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю, окремо від батька. За наслідком чого, у відповідності до Основного Закону України - Конституції України, національного і міжнародного законодавства, сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] мають відносно двох дітей: малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , рівні права та обов`язки, у тому числі серед яких обов`язок з утримання дітей до повноліття у розмірі необхідному та достатньому для забезпечення їх гармонійного розвитку. Під час розгляду справи відповідачем не спростовувалось, що діти: [PERSON] , [INFO] , та неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю [PERSON] , окремо від батька [PERSON] . За наслідком чого суд вважає підтвердженим право позивачки на стягнення аліментів з відповідача у відповідності до приписів ч.3 ст. 181 СК України, тобто як з батька, який проживає окремо від дітей. Надаючи оцінку заявленому позивачем розміру аліментів на двох дітей в сумі по 13000,00 грн. на кожну, та матеріальному стану відповідача, суд зазначає наступне. Суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б ускладнювали утримання відповідачем дітей, або доказів на підтвердження непрацездатності, або перебуванні на утриманні відповідача інших осіб, які до суду не надано. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить наступне майно: - квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 04.03.2021 року за №2-14-10/51, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №302734026 від 15.06.2022 року; - квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, за р.№861 від 30.04.2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за 165213243 від 30.04.2019 року; - транспортний засіб «Ніссан Мурано», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 12.08.2020 року. У відповідності до відповіді Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 18.06.2025 року за №9709/02-2-2/15-25, отриманої судом в порядку витребування доказів ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.05.2025 року, повідомлено суд, що до Адміністрації судноплавства звернувся [PERSON] із заявою-анкетою щодо оформлення / продовження строку дії посвідчення особи моряка від 01.07.2022 року. Повідомлено, що за наявною в Адміністрації судноплавства інформацією капітаном Одеського морського порту продовжено посвідчення особи моряка [NUMBER] , видане громадянину України [PERSON] , зі строком дії до 06.07.2027 року. Також повідомлено, що [PERSON] звернувся із заявою про отримання кваліфікаційних документів від 16.01.2024 року за № 2747/0/7-24, за результатом розгляду якої Державною кваліфікаційною комісією моряків прийнято рішення від 19.01.2024 року за № 2172/05-3/17-24 про видачу свідоцтва фахівця про початкову підготовку для здійснення вантажних операцій на танкерах-газовозах, за наслідком чого уповноваженою особою на підписання кваліфікаційних документів виготовлено кваліфікаційний документ - свідоцтво фахівця про початкову підготовку для здійснення вантажних операцій на танкерах-газовозах від 24.01.2024 року № 20368/2024. Окрім того, [PERSON] подав заяву про отримання кваліфікаційних документів 16.01.2024 року за № 2749/0/7-24. За результатом розгляду зазначеної заяви Державною кваліфікаційною комісією моряків прийнято рішення від 19.01.2024 року № 2158/05-4/17-24 про підтвердження звання/кваліфікації радіооператор ГМЗЛБ. На підставі вказаного рішення, уповноваженою особою на підписання кваліфікаційних документів виготовлено кваліфікаційний документ, а саме: диплом загального оператора ГМЗЛБ від 02.02.2024 № 11803/2024 року та підтвердження до нього. В Адміністрації судноплавства наявні відомості щодо отримання [PERSON] свідоцтв, виданих за результатами проходження підготовки в навчально-тренажерних закладах, а саме: 1.Свідоцтво фахівця відповідального за охорону судна від 23.10.2023 року № 00809/2023 за напрямом підготовки «Особа командного складу, відповідальна за охорону судна (офіцер з охорони судна)» дійсне безстроково; 2.Свідоцтво фахівця про початкову підготовку з питань безпеки від 11.09.2023 №02071/2023 за напрямом підготовки «Ознайомлення, початкова підготовка та інструктаж з питань безпеки для всіх моряків» дійсне до 11.09.2028 року; 3.Свідоцтво фахівця про розширену підготовку з боротьби з пожежею від 13.09.2023 року № 01283/2023 за напрямом підготовки «Боротьба з пожежею за розширеною програмою» дійсне до 13.09.2028 року; 4.Свідоцтво фахівця з надання домедичної допомоги від 14.09.2023 року № 00980/2023 за напрямом підготовки «Надання першої медичної допомоги» дійсне безстроково; 5.Свідоцтво фахівця з домедичного догляду від 15.09.2023 року № 00309/2023 за напрямом підготовки «Медичний догляд на борту судна» дійсне безстроково; 6.Свідоцтво фахівця з індивідуальних рятувальних засобів та рятувальних шлюпок (крім швидкісних рятувальних катерів) від 12.09.2023 року № 01550/2023 за напрямом підготовки «Фахівець з рятувальних шлюпок, рятувальних плотів та чергових шлюпок, що не є швидкісними черговими шлюпкам» дійсне до 12.09.2028 року; 7.Свідоцтво від 20.10.2023 року № 00593/2023 за напрямом підготовки «Використання електронних картографічних та навігаційно-інформаційних систем (ЕКНІС)» дійсне до 20.10.2028 року; 8.Свідоцтво від 16.10.2023 року № 00352/2023 за напрямом підготовки «Управління складом навігаційної вахти на містку/рівень управління» дійсне безстроково; 9.Свідоцтво від 18.09.2023 року № 00249/2023 за напрямом підготовки «Судноводіння з використанням радіолокатора, радіолокаційна прокладка, використання ЗАРП, робота в колективі на містку, пошук і рятування (рівень управління)» дійсне безстроково. Суд зазначає, що стороною позивача в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження укладення відповідачем контрактів за останні роки, на підтвердження розмірів контрактів за роботою моряка, поряд з цим судом на підставі викладеного встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи особою працездатного віку, має відповідні документи моряка, які дозволяють останньому працювати за контрактом, приймаючи одночасну відсутність надання відповідачем будь-яких доказів на підтвердження непрацездатності чи інших розладів здоров`я. Також, судом оцінка вказаним обставинам надається в поєднанні з наступними обставинами. У відповідності до отриманої в порядку витребування доказів відповіді Державної прикордонної служби України від 21.08.2025 року за №33947 встановлено, що відповідачем [PERSON] до 26.08.2022 року регулярно здійснювались тривалі виїзди поза межі державного кордону України, а саме: з 02.05.2020 року по 02.08.2020 року; 27.08.2020 року по 21.01.2021 року; 07.05.2021 року по 19.06.2021 року; 10.07.2021 року по 02.02.2022 року. Також судом встановлено, що починаючи з 26.08.2022 року відповідач [PERSON] виїхав та перебуває поза межами державного кордону України. Також у відповідності до наданих позивачкою до позову доказів вбачається, що на ім`я відповідача [PERSON] наявні карткові рахунки видані у банківських установах, а саме: - картковий рахунок [NUMBER] у АТ «ПроКредит Банк», строк дії якої закінчився у листопаді 2023 року; - картковий рахунок [NUMBER] у АТ «ПроКредит Банк», строк дії якої закінчився у червні 2025 році; - картковий рахунок [NUMBER] у фінансовій установі Revolut, строк дії якої визначено по червень 2028 року. У відповідності до отриманої в порядку витребування доказів відповіді АТ «ПроКредит Банк» від 11.06.2025 року за №11-06-25/1/43БТ підтверджено, що [PERSON] має рахунок у АТ «ПроКредит Банк» згідно з випискою по якому вбачається, що за період з 01.09.2021 року 30.12.2021 року на рахунок відповідача в якості надходжень надійшли грошові кошти в загальній сумі 72367,07 доларів США, що становить еквівалент 1\~941\~674,27 грн. Також з поданої відповідачем [PERSON] до суду виписки по розрахунковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається наявність в останнього відповідного рахунку, за яким за період з 01.06.2024 року по 15.04.2025 року значаться витрати на загальну суму 520433,67 грн., що виходячи в середньому на місяць становить наявність витрат у відповідача в сумі 49565,11 (520433,67/10,5). Одночасно, у відповідності до наданих відповідачем багато численних платіжних інструкцій з АТ КБ «Приватбанк» (а.с. І том: 155-157; 166-174; 178-179; а.с. ІІ Том; 34-70) вбачається, що [PERSON] здійснювались регулярні перекази грошових коштів на рахунок [PERSON] з зазначенням платежів спрямованих на розвиток дітей, придбання одягу, іграшок, відвідування розважальних та інших заходів, придбання їжі, а також сплачувались рахунки за відвідування [PERSON] дитячого садочку, додаткових репетиторських навчань [PERSON] , сплату житлово-комунальних послуг за адресою місця проживання позивачки, у період з 08.09.2024 року по 28.07.2025 року, на загальну суму витрат в сумі 190627,68 грн., з яких переказані безпосередньо на ім`я позивачки з призначенням платежів на дітей в сумі 143960,88 грн., решти сума коштів є платежами на навчання та розвиток дітей. Приймаючи визнання позивачкою наявного рахунку відповідача у фінансовій установі Revolut, судом приймають подані стороною відповідача квитанції фінансової установи Revolut, яка містить інформацію про належність рахунку [PERSON] та здійснені ним перекази грошових коштів, які містять призначення платежу спрямовані на витрати дітей (а.с.Ітом:175-177; 180-181), отримувачем яких є [PERSON] в наступних розмірах: 11.12.2023 року 500 Євро; 12.12.2023 1000Євро; 29.12.2023 року 500 Євро; 26.07.2024 року 800 Євро; 16.07.2024 року в сумі 200 Євро; що в загальному розмірі починаючи з 11.12.2023 року по 26.07.2024 року становить в сумі 3000 Євро, та згідно з курсом НБУ станом на 26.07.2024 року, з розрахунку 1 Євро - 44,6830грн.,\~становило еквівалент 134049,00грн., з яких за період липень 2024 року - 1000 Євро, що становить еквівалент 44683,00 грн. Також згідно з квитанціями вказаної установи, які не містять інформації отримувача, однак з наявним призначенням платежів на дітей вбачається, що відповідачем додатково було сплачено: 26.07.2024 року 800 Євро та 16.07.2024 року 200 Євро (а.с.Ітом: 180-181), що в цілому становить 1000 Євро та згідно з курсом НБУ станом на 26.07.2024 року, з розрахунку 1 Євро - 44,6830\~грн.,\~становило еквівалент 44683,00 грн., а також згідно квитанцій (а.с. ІІ том: 71-72): 16.06.2025 року 105 Євро та 23.06.2025 року 185 Євро, що в цілому становить 290 Євро та згідно з курсом НБУ станом на 23.06.2025 року, з розрахунку 1 Євро - 48,2006\~грн.,\~становило еквівалент 13978,17 грн. Також у відповідності до наданих до суду виписок фінансової установи Revolut (а.с.144-154 І том справи) судом встановлено, що відповідачем здійснювалось доступ дочці Вероніці до власного рахунку у фінансовій установі Revolut, за яким у тому числі здійснювались витрати в Україні, за період з 01.07.2024 року по 15.04.2025 року, в загальній сумі 3151,78 Євро., що згідно з курсом НБУ станом на останній день вказаного періоду, з розрахунку 1 Євро - 47,0271 грн., становило еквівалент 148219,07 гривень. За наслідком вищевикладеного, судом на підставі поданих безпосередньо відповідачем доказів встановлено, що починаючи з липня 2024 року по липень 2025 року наявні докази, які свідчать про перерахування та сплатою відповідачем грошових коштів спрямованих на утримання, розвиток, дозвілля, забезпечення, проживання власних дітей у орієнтовному розмірі 383529,75 грн. (190627,68+44683,00+148219,07 грн.), що виходячи з середньомісячного розміру дорівнює 31960,81 грн., та є більшим ніж заявлений до стягнення розмір аліментів на двох дітей. Приймаючи вищевикладене в цілому, судом встановлено, що отримані відповідачем грошові кошти у 2021 році, а також підтверджені витрати відповідача починаючи з грудня 2023 року по липень включно, у тому числі на власних дітей, свідчать про наявність постійних доходів та матеріальну спроможність утримувати дітей у заявленому до стягнення розмірі аліментів, з розрахунку по 13000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, а також свідчить про прийняття відповідачем регулярної участі в їх утриманні. Одночасно суд зазначає, що приймаючи встановлення факту належного виконання відповідачем обов`язку з утримання власних дітей по липень 2025 року включно, у розмірі що не є менше заявленого до стягнення, суд вважає належним визначити початковий період стягнення з відповідача призначених судом аліментів на користь позивачки на малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01 серпня 2025 року, до повноліття кожним з дітей. Також, суд наголошує, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду, та не можуть слугувати для безпідставного збагачення отримувача аліментів. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Ухвалюючи рішення суду, суд зазначає, що відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , за наслідком чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01 серпня 2025 року, в твердій грошовій сумі по 13000,00 гривень на кожну дитину, однак не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.08.2025 року та до досягнення кожною дитиною повноліття. Щодо відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. Судом враховується, що за заявленим позовом позивачкою підлягав до сплати судовий збір у розмірі 1% відсотку від визначеної ціни позову, яка у відповідності до положень статті 176 ЦПК України повинна дорівнювати сукупності всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, а відтак 1% відсоток від суми 156000,00 грн. (26000*6=156000), що становить 1560,00 грн. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви за вимогами про стягнення аліментів, з урахуванням задоволення позову, у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 1560 гривень 00 копійок. Вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача не заявлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial