Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

У липні 2025 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на його користь збитки за несвоєчасне виконання рішення суду у справі№ 2-2328/2008 в розмірі 64 016,64 грн, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 24 липня 2008 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив рішення по справі № 2-2328/2008, яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11023737000 від 03 серпня 2006 року у розмірі 207 454,07 грн. Рішення відповідачем не виконано. Кредитний договір № 11023737000 від 03 серпня 2006 року було укладено між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . В подальшому, право вимоги первісним кредитором було відступлено до ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», який відступив своє право вимоги товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») на підставі укладеного договору купівлі-продажу права вимоги № 1930/К від 18 вересня 2019 року. Даний факт підтверджено і ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року у справі № 2-2328/2008. Відтак, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні відповідно до укладених договорів. Станом на дату звернення до суду право вимоги за кредитним договором № 11023737000 від 03 серпня 2006 року належало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25 липня 2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239). Наказом № 55-к від 25 липня 2024 року на виконання Протоколу № 1706 від 25 липня 2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. Рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за увесь час прострочення, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 18 653,82 грн, та інфляційні збитки 45 362,83 грн, що разом становить 64 016,64 грн, які підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду, за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року. Щодо позовної давності, то представник позивача покликається на те, що у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 257 ЦК України, подовжуються на строк дії такого карантину. Також у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З огляду на зазначене, представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача збитки за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 2-2328/2008 у розмірі 64 016,64 грн, а також судові витрати. Ухвалою судді від 25 липня 2025 року відкрито провадження у справі № 607/15017/25, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» у судове засідання не з`явився, проте через систему «Електронний суд» подав заяву у якій просив проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2008 року ухвалено стягнути солідарно, в тому числі із [PERSON] в користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» борг за кредитним договором в розмірі 205 724 (двісті п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 07 коп. та 1 700 грн 00 коп. державного мита та 30 грн 00 коп. витрат з інформаційно-технічної забезпечення розгляду справи, всього стягнути 207 454 (двісті сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 07 коп. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2020 року, справа № 2-2328/2008, замінено сторону у виконавчому провадженні за виконавчими листами № 2-2328/2008, виданими на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2008 року про солідарне стягнення, в тому числі із [PERSON] в користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» боргу за кредитним договором в розмірі 205 724 (двісті п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 07 коп. та 1 700 грн 00 коп. державного мита та 30 грн 00 коп. витрат з інформаційно-технічної забезпечення розгляду справи, всього стягнути 207 454 (двісті сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 07 коп., а саме: стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (04112, м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 34, IBAN: [NUMBER] , ЄДРПОУ 38750239). В цьому ж рішенні суду встановлено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2012 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року. 18 вересня 2019 року було укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 1930/К між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», відповідно до умов якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 11023737000 від 03 серпня 2006 року. Наказом № 55-к від 25 липня 2024 року на виконання Протоколу № 1706 від 25 липня 2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС», що також підтверджується Випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 140801500422 від 26 липня 2024 року. За встановлених обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будьякими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відтак, суд звертає увагу, що захисту підлягає право особи, яке було порушене, невизнане або оспорене. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2008 року, справа № 2-2328/2008, стягнуто солідарно, в тому числі із [PERSON] борг за кредитним договором в розмірі 205 724 (двісті п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 07 коп. та 1 700 грн 00 коп. державного мита та 30 грн 00 коп. витрат з інформаційно-технічної забезпечення розгляду справи, всього - 207 454 (двісті сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн. 07 коп. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору № 11023737000 від 03 серпня 2006 року, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2008 року, яким ухвалено стягнути солідарно, в тому числі із [PERSON] в користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» борг за кредитним договором в розмірі 205 724 (двісті п`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн 07 коп. та 1 700 грн 00 коп. державного мита та 30 грн 00 коп. витрат з інформаційно-технічної забезпечення розгляду справи, всього стягнути 207 454 (двісті сім тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 07 коп. Отже, судовим рішенням від 24 липня 2008 року у справі № 2-2328/2008 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 205 724,07 грн. Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23. Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Однак, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Враховуючи те, що ТОВ «ВІН ФІНАНС»звернулося до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, тому пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Щодо розрахунку наданого позивачем, то суд звертає увагу що сума 207 454,07 грн складається з заборгованості у розмірі 205 724,07 грн, державного мита у розмірі 1 700,00 грн та 30,00 грн. інформаційно-технічного забезпечення. Тому судом здійснено свій розрахунок, виходячи із розміру заборгованостіза кредитним договором № 11023737000 від 03 серпня 2006 року, де інфляційні збільшення склали 44 984,54 грн (205 724,07*1,21866444-205 724,07). Прострочення грошового зобов`язання по 3% річних - загальна сума 18 498,24 грн: з 25 лютого 2019 року до 31 грудня 2019 року - 205 724,07 x 3 % x 310 : 365 : 100 = 5 241,73 грн; з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - 205 724,07 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 6 171,72 грн; з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року - 205 724,07 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 7 084,79 грн. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За встановлених вище обставин, суд виснує, що позивачем доведено свої позовні вимоги у встановлений законом спосіб. Натомість [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, не проявив жодного інтересу до спору, не спростував позовні вимоги, не довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відтак, заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають дозадоволення частково, шляхом стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС», за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, за невиконання грошового зобов`язання за судовим рішенням: 3 % річних 18 498,24 грн, інфляційні втрати 44 984,53 грн, всього 63 482,77 грн. Також на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 2 402,19 грн (63 482,77 * 2 422,20: 64 016,64), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial