Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Адвокат Усенко Михайло Ігорович, який діє в інтересах позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 34234236, 79018, Львівська область, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28) звернувся через систему «Електронний суд» з позовною заявою до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 березня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит № 2158717, згідно з умовами якого відповідач отримав 5000 грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів відповідачем не було сплачено кредитні кошти, комісію і проценти за користування кредитом у строк встановлений Кредитним договором. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Однак, відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. Вказують, що станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 20501 грн. 25 коп., з яких, прострочена заборгованість за тілом кредиту становить - 4750 грн. 00 коп., заборгованість по процентам - 15201 грн. 25 коп., прострочена заборгованість за комісією - 550 грн. 00 коп. Також зазначають, що 02 липня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклади Договір відступлення прав вимоги № 73-МЛ. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 2158717 від 30 березня року. Просять стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 2158717 від 30.03.2021 року в загальному розмірі 20501 грн. 25 коп., судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп. 09 вересня 2025 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам наданий строк для подачі заяв по суті. 15 жовтня 2025 року відповідач [PERSON] надав Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 15 квітня 2021 року первинний кредитор ТОВ «Мілоан» фактично знав про своє порушене право, проте, не заявляв про це і саме з цього моменту (цієї дати) і починається перебіг позовної давності (відлік трьох років для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості давності. Кінцева дата позовної давності 15 квітня 2024 року. Тобто, починаючи з 15 квітня 2024 року по сьогоднішній день строк позовної давності щодо кредитного договору № 2158717 від 30 березня 2021 року сплив. А позивач, що є новим кредитором, звернувся до суду за захистом своїх прав лише в вересні 2025 року. Вказує, що вважає, що строки позовної давності пропущені. Тому, заявляє про сплив позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Також, вказує, що позивач не надав належних доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора ані кредитодавцем ТОВ «Мілоан», який відступив право вимоги за договором новому кредитору ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», вважає, що обов`язок у відповідача виконувати кредитне зобов`язання перед позивачем не виник. На його думку, вимоги позивача щодо стягнення суми заборгованості, заявленої у позовній заяві, є завищеними, оскільки, умови кредитного договору, за яким він набув право вимоги, були несправедливими, оскільки, розмір заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом є непропорційно великою сумою компенсації (в 4 рази перевищує тіло кредиту) за невиконання зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків у непропорційно великій сумі компенсації в порівняні з тілом кредиту не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, передбаченим ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1,2 ст. 627 ЦК України. Вважає, що позивач включив до ціни позову розмір заборгованості для стягнення за договором від 30 березня 2021 року № 2158717, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, передбаченим ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України. Сума боргу та, відповідно, ціна позову завищені. Розмір заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом більш ніж в 4 рази перевищує тіло кредиту. Відносно розподілу витрат на правову допомогу зазначає, що позивачем не надано до суду доказів, що підтверджують сплату (зарахування коштів на рахунок надавача правових послуг) або підготовку до оплати коштів за надані послуги відповідно до акту наданих послуг у розмірі 8000 грн. 00 коп., зазначеному позивачем у позовній заяві. Отже, виникає сумнів чи були витрати фактично понесені позивачем. Крім того, вважає розмір витрат на надання правової (правничої) допомоги, заявлений позивачем у сумі 8000 грн. 00 коп. неспівмірним із складністю справи, обсягом наданих юридичних послуг та кількістю затраченого часу, завищеним, непропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, тому згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України має бути зменшений. Просить суд застосувати позовну давність у справі та відмовити у позові, судові витрати у розмірі 2422 грн. 40 коп. покласти на відповідача. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (витрати на правову допомогу) у розмірі 8000 грн. 00 коп. покласти на позивача. 03 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача за дорученням Усенко М.І. надав Відповідь на відзив, в якій зазначено, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки, з 02 квітня 2020 року по 03 вересня 2025 року на період карантину та воєнного стану строки позовної давності були зупинені. Відносно тверджень відповідача щодо ненадання належних доказів відступлення права вимоги за договором новому кредиторові зазначають, що 02 липня 2021 року ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» було надіслано Повідомлення-вимога по кредитному договору № 2158717 з відміткою вручити особисто щодо відступлення права вимоги за Договором відповідача у зв`язку з невиконанням ним зобов`язань. В документі було визначено нові реквізити, а також суму заборгованості, яку необхідно сплатити до 28 липня 2021 року - 20501 грн. 25 коп. Вказує, що відповідач був в повній мірі поінформований про умови надання кредиту відповідно до вимог чинного законодавства, що не заперечується і позивачем. Укладення Кредитного договору № 2158717 від 30 березня 2021 року після ознайомлення з його умовами є правом відповідача, а не його обов`язком. Так як відповідач підписав Кредитний договір то він був ознайомлений з строком кредитування, розміром відсоткових ставок та умовами кредитування та передбачив наслідки укладеного Кредитного договору № 2158717 від 30 березня 2021 року. Представник позивача наголошує, що нарахування заборгованості здійснювалось відповідно до умов Кредитного договору № 2158717 від 30 березня 2021 року. Відносно витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп. зазначає, що вони є обгрунтованими та підтвердженими Договором 3 0107 від 01 липня 2025 року, Ордером, Актом № Д/207 та детальним описом наданих послуг. Відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та усталеної практики Верховного Суду, акт виконаних робіт є достатнім доказом понесених витрат, незалежно від детализації погодинної ставки. Отже, заявлена сума підлягає відшкодуванню як розумна та необхідна. Просить суд позовну заяву задоволити в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, зазначивши у Відповіді на Відзив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у Відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши та вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 30 березня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 2158717. Відповідно до п. 1.1. Договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальникові грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Відповідно до п. 1.2. Договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 5000 грн. 00 коп. у валюті: Українські гривні. Відповідно до п. 1.3. Договору, кредит надається строком на 15 днів з 30.03.2021 (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4. Договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 14.04.2021. Також, позивачем надано Додаток № 1 до Договору про споживчий кредит № 2158717 від 30.03.2021 позичальника [PERSON] , з якого вбачається наступне: дата платежу - 14 квітня 2021 року, кредит - 5000 грн. 00 коп., комісія за надання кредиту - 550 грн. 00 коп., проценти - 1125 грн. 00 коп., разом - 6675 грн. 00 коп. В судовому засіданні встановлено, що Договір про споживчий кредит № 2158717 від 30.03.2021 року, Графік платежів до договору про споживчий кредит № 2158717 від 30.03.2021 року підписані електронним підписом відповідача, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора S41076. Зокрема, Відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. А тому, суд приходить до висновку що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до змісту Договору про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року у розділі «Реквізити сторін» в графі «Позичальник» вказано - [PERSON] , код: [NUMBER] , паспорт: [NUMBER] , адреса реєстрації (проживання): [ADDRESS] ; телефон [NUMBER] , електронна пошта: [INFO] Тобто, на думку суду, відповідачем [PERSON] під час укладання Договору про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankId Національного банку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Договір про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідача. Крім того, відповідач [PERSON] не заперечував, що ним було укладено Договір про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року та не заперечував факту отримання ним коштів. Крім того, як вбачається з Платіжного доручення 42697589 від 30.03.2021 року, 30 березня 2021 року ТОВ «Мілоан» було перераховано [PERSON] 5000 грн. 00 коп. Призначення платежу: Кошти згідно договору 2158717. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір в електронній формі, останній отримав кредит за цим Договором в розмірі 5000 грн. 00 коп., шляхом перерахування коштів на його банківську картку, проте, не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором не повернув. А тому, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаного правочину з приводу отримання відповідачем кредиту у ТОВ «Мілоан». Крім того, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). В судовому засіданні встановлено, що укладений між сторонами Договір про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року відповідачем не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснив погашення основної суми заборгованості та не повернув грошові кошти, отримані в кредит. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Відповідно до п. 3.2.6. Договору про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня 2021 року, кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручити здійснення) свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди позичальника. В судовому засіданні встановлено, що 02 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 73-МЛ. Відповідно до п. 1.1. Договору, на умовах, встановлених цим Договором Кредитор передає (відступає) Новому Кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (Права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (Портфель заборгованості). Відповідно до Витягу із Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № 73-МЛ від 02 липня 2021 року, ТОВ «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] в загальній сумі 20501 грн. 25 коп., з яких, залишок по тілу кредиту - 4750 грн. 00 коп., залишок по комісії - 550 грн. 00 коп. Відповідно до п. 7.1. Договору, в якості компенсацій за придбання (відступлення) прав вимоги, новий кредитор протягом 5 робочих днів сплачує кредиторові плату в розмірі, що станом на дату підписання сторонами цього Договору складає 7334841 грн. 23 коп. без ПДВ. В матеріалах справи є Платіжна інструкція № 33394 від 02 липня 2021 року, з якої вбачається, що ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило ТОВ «Мілоан» 4000000 грн. 00 коп. Призначення платежу вказано - оплата компенсації за придбання (відступлення) Прав вимоги згідно п. 7.1 Договору відступлення права вимоги № 73-МЛ від 02 липня 2021 року без ПДВ. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором про споживчий кредит № 2158717 від 30 березня .2021, обумовлено дійсністю Договору відступлення прав вимоги № 73-МЛ від 02 липня 2021 року, а відтак позивач набув право вимоги до відповідача. Відповідач [PERSON] у своєму Відзиві зазначає, що позивач не надав належних доказів його повідомлення про заміну кредитора. Відповідно до матеріалів справи, 02 липня 2021 року ТОВ «Мілоан» на адресу [PERSON] було направлено Повідомлення про відступлення права вимоги, в якому повідомляється, що на підставі Договору відступлення прав вимоги № 73-МЛ від 02 липня 221 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги відступлене ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Також, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу відповідача було направлено Повідомлення-вимогу по кредитному договору № 2158717, в якому повідомляється про відступлення права вимоги. Докази вручення таких повідомлень відповідачу [PERSON] дійсно суду не надано. Проте, суд наголошує, що у разі неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, позичальник не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові і таке виконання є належним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, в судовому засіданні встановлено факт укладання кредитного договору, отримання відповідачем коштів з цим договором та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами та встановлено факт відступлення права вимоги за Договором новому кредитору. А тому, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4750 грн. 00 коп. підлягає задоволенню. Відносно позовної вимоги ТОВ «Кредит-Капітал» щодо стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом в розмірі 15201 грн. 25 коп. суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст.509 та ст.526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах:, встановлених договором або законом. Відповідно до приписів ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) стосовно порядку укладання договору кредиту було зазначено таку правову позицію щодо належного стандарту доведення факту узгодження Умов та правил банківських послуг. Відповідно до п. 1.5. Договору про споживчий кредит, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 1675,00 грн. у грошовому виразі та 815 % річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 6675 грн. 00 коп. Загальні витрати позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п. 1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань. Відповідно до п. 1.5.2. Договору, проценти за користування кредитом: 1125,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до п. 1.6. Договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 1.7. Договору, тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2, 2.3 цього Договору. Пунктом 2.2. Договору передбачено плату за кредитом: п. 2.2.1. Позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4 у випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п. 2.3 Договору. п. 2.2.2. Договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 Договору. Також, п. 2.3. Договору про споживчий кредит передбачена пролонгація строку кредитування. Відповідно до п. 2.3.1. Договору, продовження вказаного в п. 1.3 Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином: 2.3.1.1. Пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 Договору. 2.3.1.2. Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6. Договору. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] продовжив користуватися кредитними коштами після строку визначеному в п. 1.3. кредитного договору, а тому, до нього було застосовано пролонгацію на стандартних базових умовах, передбачених п. 2.3.1.2 Кредитного договору, а тому строк кредитування було продовжено на 60 днів. Позивачем надано наступний розрахунок заборгованості відповідача по Договір про споживчий кредит № 2158717: 1. Період 15 днів (з 30.03.2021 по 14.04.2021) за який щодня нараховується процент 1,50% від тіла кредиту (п. 1.3. та п. 1.5.2. кредитного договору). Відповідно: 1,50% від 5000,00 грн = 75 грн; 75 грн * 15 днів = 1125,00 грн 2. Пролонгований період складає 60 днів (15.04.2021 по 20.06.2021), за який щодня нараховується процент 5,00% від тіла кредиту (п. 2.3.1.2. та п.1.6. кредитного договору). Відповідно: 2.1.1. Період 15.04.2021-23.04.2021 = 9 днів; 5.00% від 5000,00 грн = 250,00 грн; 250,00 грн * 9 днів = 2250,00 грн 2.1.2. Період 01.05.2021-20.06.2022 = 51 день; 5.00% від 4750,00 грн = 237,50 грн; 237,50 грн * 51 день = 12112,50 грн Пролонгований період : 2250,00 грн + 12112,50 грн = 14362,50 грн.; 2.1. 23.04.2021 року Відповідачем було здійснено пролонгацію на 7 днів відповідно умов Кредитного договору №2158717 від 30.03.2021 року у разі продовження строку кредитування на 7 днів, ставка комісії складає 5.00%. 23.04.2021 року Відповідачем відбулась сплата процентів по кредиту 785.00 грн, сплата комісії за пролонгацію 250 грн, сплата тіла кредиту 250 грн. Також 23.04.2021 року були нараховані проценти згідно п.п. 1.6, 2.3.1.2 Договору та комісія за пролонгацію (5.00% від 5000,00 грн = 250 грн). Період 24.04.2021-30.04.2021 = 7 днів; 1.50% від 4750,00 грн = 71.25 грн.; 71.25 грн * 7 днів = 498,75 грн.; Пролонгований період : 498,75 грн + 14362,50 грн - 785,00 грн = 14076,50 грн. Комісія за надання кредиту 11,00% від тіла кредиту (п. 1.5.1 кредитного договору).Відповідно: 11,00% від 5000,00 = 550,00 грн - нараховано комісії за надання кредиту. А тому, тіло кредиту + комісія за надання кредиту + проценти користування кредитом + проценти за пролонгацію = загальна сума заборгованості; 4750,00 + 550,00 + 1125,00 + 14076,50 = 20 501,25 (грн) - загальна сума заборгованості за Договором про споживчий кредит №2158717 від 30.03.2021 року. Судом встановлено, що вищезазначені умови обумовлені в Кредитному договорі № 2158717 від 30 березня 2021 року, що підтверджує факт того, що позичальник надає свою згоду на укладення кредитного договору, позичальник також погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною договору. Відповідач у відзиві зазначає, що умови кредитного договору, за яким він набув право вимоги, були несправедливими, оскільки, розмір заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання зобов`язань за договором. Такі посилання відповідача на невідповідність розміру нарахованих процентів засадам добросовісності та розумності, оскільки їх розмір неспівмірний з розміром тіла кредиту, суд вважає безпідставними. Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи кредитний договір відповідач [PERSON] добровільно погодився з усіма його умовами, зокрема, з розміром процентної ставки, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 ЦК України. Відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини з ТОВ «Мілоан», якщо вважав встановлений розмір процентів несправедливим. Натомість, він свідомо та без будь-яких застережень погодив умови договору, що підтверджується його підписом. Отже, умови договору, в тому числі щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання сторонами. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит-Капітал» підлягає сума заборгованості за сумою відсотків в розмірі 15201 грн. 25 коп. грн. Відносно позовної вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією в розмірі 550 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки, відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції закону України № 2120-IX від 15.03.2022р.) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А тому, не знаходить підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит-Капітал» заборгованості за комісією в розмірі 550 грн. 00 коп. Також, у Відзиві, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідач [PERSON] посилався на пропуск позивачем строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256, 257 ЦК України). Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 ЦК України. Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 303/4448/15-ц. Суд погоджується з відповідачем [PERSON] , що право на позов щодо стягнення заборгованості за кредитним договором виникло у позивача саме з 15 квітня 2021 року, і саме з цієї дати починає перебіг строку позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та з тим, що кінцева дата позовної давності 15 квітня 2024 року. Згідно із частинами 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону». Водночас, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України введено карантин. У подальшому, термін дії карантину неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України № 235/2025 від 15.04.2025 строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 07.08.2025 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (у редакції від 08.11.2023) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено у наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Тобто, з огляду на наведені положення законодавства, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.04.2017. Строк позовної давності за всіма вимоги, що виникли після 02.04.2017, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, не сплив, оскільки був продовжений на строк дії карантину, а пізніше зупинений на строк дії воєнного стану. Відносно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 8000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та АО «Апологет», Акт № Д/207 наданих послуг від 24 липня 2025 року, відповідно до п.п. 3,6 якого сума наданих послуг відповідно до Договору складає 8000 грн. 00 коп. та клієнт зобов`язаний зробити перерахунок суми наданих послуг на рахунок виконавця протягом 1 року з моменту підписання Акту; Детальний опис наданих послуг до Акту № Д/207 наданих послуг від 24 липня 2025 року за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року; Ордер Серії ВС № 1381377 адвоката Усенко М.І. Відповідач [PERSON] у Відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не надано до суду доказів, що підтверджують сплату (зарахування коштів на рахунок надавача правових послуг). Проте, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 2.1. Договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107, порядок розрахунків та інші аспекти виконання Договору визначаються Додатком № 1 до Договору. Відповідно до п. 6 Акту № Д/207 наданих послуг (Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року), клієнт зобов`язаний зробити перерахунок суми наданих послуг на рахунок виконавця протягом 1 року з моменту підписання Акту. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд бере до уваги, що позовні вимоги ґрунтуються на праві грошової вимоги, що виникло з правочину, укладеного у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представництво інтересів позивача у справі здійснювалось в порядку самопредставництва юридичної особи, а розгляд справи здійснено судом оперативно в одному судовому засіданні без учасників справи. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 8000 грн. 00 коп. є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи, пов`язаної з розглядом справи у суді та її доцільністю). Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 4000 грн. 00 коп., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивачки. Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем ТОВ «Кредит - Капітал» при зверненні до суду з даним позовом за вимогу майнового характеру було сплачено судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 16004 від 21 липня 2025 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, тому з відповідача на користь позивача - ТОВ «Кредит-Капітал» підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2357 грн. 48 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial