Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 19.03.2025 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно п. 2.1 Договору продаж за домовленістю Позивача і Відповідача вчиняється за 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча гривень 00 коп.), які Продавець отримав повністю від Покупця до підписання цього Договору в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів покупцем на рахунок продавця, що підтверджується квитанцією від 19.03.2025 АТ «Райффайзен Банк». Підписання Договору буде свідчити про те, що розрахунки за земельну ділянку здійснені повністю та про відсутність претензій до Покупця по оплаті з боку Продавця. Так, Відповідачем надано реквізити для безготівкового переказу коштів на картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк», а саме [NUMBER] . Квитанцією про оплату N? 319022953 від 19.03.2025 з АТ «Райффайзен Банк» підтверджується, що саме на вказані реквізити Відповідача Позивач перерахував 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча гривень 00 коп.), призначення платежу: згідно договору купівлі-продажу зальної ділянки. Тобто, оплата Позивачем вартості земельної ділянки за укладеним договором купівлі-продажу підтверджена сторонами, про що зазначено у самому Договорі, а також відповідною квитанцією. Однак 19.04.2025 (згідно позовної заяви) озивач помилково здійснив повторний безготівковий платіж на користь Відповідача у тому самому розмірі, а саме 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча 00 коп.). Грошові кошти перераховані на банківський рахунок Відповідача [NUMBER] , відкритий в АТ «Райффайзен Банк», призначення платежу те саме: згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (копія квитанції N? 322084895). Зрозумівши допущену помилку, Позивач усно звернувся до Відповідача з проханням повернути помилково надіслані на його банківський рахунок грошові кошти в розмірі 131 000,00 грн. Спочатку Відповідач погодився здійснити повернення помилково сплачених 131 000,00 грн. та навіть на підтвердження своїх намірів надіслав скріншот (знімок екрану) переписки з менеджером служби клієнтської підтримки АТ «Райффайзен Банк», з якої вбачається, що він дав згоду на списання та повернення платежу у сумі 131 000,00 грн., які були зараховані на його рахунок 18.04.2025. Водночас, Відповідач жодних дій по поверненню безпідставно отриманих коштів не вчинив. Станом на день звернення із цією позовною заявою Відповідач продовжує утримувати безпідставно набуті грошові кошти Позивача. Враховуючи викладене, оскільки грошові кошти у загальній сумі 131 000,00 грн. перераховані на рахунок Відповідача внаслідок допущеної Позивачем помилки (повторна оплата вартості земельної ділянки, що є предметом Договору), вони є такими, що підлягають поверненню Позивачу в силу приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Ухвалою судді від 27 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в своїй заяві просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили. Правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, а тому з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Оскільки відповідач, відповідно до ч. 7 ст.178 ЦПК України, відзив до суду не подавав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає вимогам ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19 березня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Удовик Я.В., зареєстровано в реєстрі за N? 509. Відповідно до п.п.1.1, 1.2 Договору відповідач (Продавець) передає у власність, а позивач (Покупець) приймає у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на території Григорівської сільської ради, площею 3,6324 га, кадастровий номер земельної ділянки - 7420383500:09:000:0081, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і зобов?язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Згідно п.2.1 Договору продаж за домовленістю позивача і відповідача вчиняється за 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча гривень 00 коп.), які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього Договору в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів покупцем на рахунок продавця, що підтверджується квитанцією від 19.03.2025 АТ «Райффайзен Банк». Підписання Договору буде свідчити про те, що розрахунки за земельну ділянку здійснені повністю та про відсутність претензій до Покупця по оплаті з боку Продавця. Так, відповідачем надано реквізити для безготівкового переказу коштів на картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк», а саме [NUMBER] . Квитанцією про оплату N? 319022953 від 19.03.2025 з АТ «Райффайзен Банк» підтверджується, що саме на вказані реквізити відповідача позивач перерахував 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча гривень 00 коп.), призначення платежу: згідно договору купівлі-продажу зальної ділянки. Тобто, оплата позивачем вартості земельної ділянки за укладеним договором купівлі-продажу підтверджена сторонами, про що зазначено у самому Договорі, а також відповідною квитанцією. Судом також встановлено, що 18 квітня 2025 року, а не як помилково зазначено у позові 19 квітня 2025 року позивач помилково здійснив повторний безготівковий платіж на користь відповідача у тому самому розмірі, а саме 131 000,00 грн. (сто тридцять одна тисяча 00 коп.). Грошові кошти перераховані на банківський рахунок відповідача [NUMBER] , відкритий в АТ «Райффайзен Банк», призначення платежу те саме: згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджується копією квитанції N? 322084895 від 18.04.2025. Зрозумівши допущену помилку, позивач усно звернувся до відповідача з проханням повернути помилково надіслані на його банківський рахунок грошові кошти в розмірі 131 000,00 грн. Спочатку відповідач погодився здійснити повернення помилково сплачених 131 000,00 грн. та навіть на підтвердження своїх намірів надіслав скріншот (знімок екрану) переписки з менеджером служби клієнтської підтримки АТ «Райффайзен Банк», з якої вбачається, що він дав згоду на списання та повернення платежу у сумі 131 000,00 грн., які були зараховані на його рахунок 18.04.2025 року. Водночас, відповідач жодних дій по поверненню безпідставно отриманих коштів не вчинив. Станом на день звернення із цією позовною заявою Відповідач продовжує утримувати безпідставно набуті грошові кошти Позивача. Враховуючи викладене, оскільки грошові кошти у загальній сумі 131 000,00 грн. перераховані на рахунок відповідача внаслідок допущеної позивачем помилки (повторна оплата вартості земельної ділянки, що є предметом Договору), вони є такими, що підлягають поверненню позивачу в силу приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України. Враховуючи вище наведене не можуть бути взяті до уваги можливі посилання відповідача стосовно того що, він грошові кошти не отримував, оскільки останнє спростовується вище встановленим судом. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд України, норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас у постанові Верховного Суду України від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, суд відзначив, що конструкція ст.1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл.83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Отже, грошові кошти в сумі 131000 грн. були перераховані позивачем на рахунок відповідача, з яким у позивача відсутні будь-які договірні відносини, саме стосовно цих коштів, свідчить про безпідставність отримання відповідачем вказаних коштів. Будь-яких правових підстав для переказу коштів на рахунок відповідача судом не встановлено, так само як і не встановлено існування жодних договірних стосунків або деліктних правовідносин між сторонами. Доказів стосовно правомірності володіння (збереження) та набуття грошових коштів, що є предметом судового розгляду, відповідачем до суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 131000 грн. були набуті [PERSON] за рахунок позивача без достатньої правової підстави (кондикційні зобов`язання). Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до частин першої-третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов' язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних мають бути також задоволені у сумі 430,68 грн., виходячи з розрахунку, що міститься у Додатку N? 1 до цієї позовної заяви. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, які надані сторонами по справі, вважає, що заявлений позов позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 131430\~грн.\~68\~коп підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач безпідставно набув зазначені грошові кошти та на час розгляду справи позивачу не повернув. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі\~1314,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved