Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати за [PERSON] право власності частину квартири [ADDRESS] , що була придбана у період шлюбу та усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований 02.06.2012 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №764. У шлюбі [INFO] народилась донька - [PERSON] . Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2024 шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2018, сторонами було набуто спільне майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем - [PERSON] . Позивач надав згоду на придбання зазначеної квартири, що підтверджується умовами договору, оскільки житло купувалося для проживання сім`ї. Після розірвання шлюбу відповідачка проживала у своїх батьків, тоді як позивач продовжив проживання у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має. Після фактичного припинення спільного проживання відповідачка та члени її сім`ї неодноразово вимагали від позивача звільнити житло, висловлювали погрози, у тому числі щодо можливого застосування фізичної сили. Відповідачка змінювала замки у вхідних дверях. Крім того, працівниками поліції щодо позивача було винесено терміновий заборонний припис строком на три доби та складено протокол за вчинення домашнього насильства, яке, як стверджує позивач, він не вчиняв. Постановою Личаківського районного суду м. Львова провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. З приводу чинення відповідачкою перешкод у користуванні житлом позивач звертався до правоохоронних органів, заяви ним подані, однак жодної відповіді він не отримав. Оскільки відповідачка продовжує чинити перешкоди у користуванні квартирою, яка є спільним майном, набутим у шлюбі, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 14.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу строк для подання відзиву. 25.02.2025 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме просить в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] як індивідуальна власність право власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 41,4 кв.м. В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Volkswagen модель Golf, 1993 року випуску, дата реєстрації 10.04.2018 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості виділеного майна в сумі 590\~367 гривень. Зустрічну позовну заяву мотивує, тим, що за час шлюбу сторонами набуто наступне майно: 1. Однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,4 кв.м. Ринкова вартість квартири згідно висновку 1 916 095,00 грн. 2. Автомобіль марки Volkswagen модель Golf, 1993 року випуску, дата реєстрації 10.04.2018 року. Середня ринкова вартість 96 662 грн (станом на 22 лютого 2025 року, розраховано калькулятором розрахунку вартості автомобіля сервіс від Аналітичного центру AUTO.RIA). Загальна вартість майна складає - 2 012 757,00 грн. Вважає, що поділ спільного майна подружжя слід здійснювати в натурі, відповідно до їх часток, оскільки залишення майна у спільній частковій власності сторін не призведе до вирішення спірних відносин, фактично унеможливить користування та розпорядження майном. Враховуючи наведене, а також те, що малолітня дитина проживає спільно з матір`ю, Позивач за первісним позовом забезпечений житлом, оскільки зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом просить суд відступити від рівності часток та присудити 2/3 квартири [PERSON] , а [PERSON] , 1/3 квартири. Таким чином, враховуючи, що спільне проживання в однокімнатній квартирі є неможливим, позивачка вважає за доцільне в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,4 кв.м. присудивши [PERSON] компенсацію за 1/3 квартири в розмірі 638 698,34 гривень. Окрім того, враховуючи неподільність речі та неможливість спільного користування, визнати за Позивачем право власності на автомобіль марки Volkswagen модель Golf, 1993 року випуску, присудивши [PERSON] компенсацію за авто в розмірі 48 331 грн. 09.07.2025 ухвалою суду прийнято зустрічний позов до розгляду, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 09.07.2025 від представника позивача [PERSON] (за первісним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Зазначено, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , не заперечує, щодо визначення автомобіля Volkswagen Golf, д.н.з. [NUMBER] , 1993 року випуску, як майна набутого під час шлюбу, однак не погоджується із зазначеною у зустрічному позові середньо ринковою вартістю автомобіля Volkswagen Golf, д.н.з. [NUMBER] , 1993року випуску в сумі 96\~662 грн., оскільки його реальна та середньо ринкова вартість суттєво нижча. Зазначене підтверджується Звітом (висновком) №17918е/05-25 про оцінку майна автомобіля Volkswagen Golf, д.н.з. [NUMBER] , 1993року випуску, проведеного ПП « Оціночна компанія «Апекс», згідно якого ринкова вартість зазначеного автомобіля станом на дату оцінки становить 46 600грн., що суттєво відрізняється від суми зазначеної у зустрічному позові. Крім цього, позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , не погоджується із зазначеним у зустрічному позові про відступ від рівності часток та присудженні 2\\3 квартири [PERSON] , оскільки такий нічим необгрунтований та непідтверджений згідно вимог законодавства, що визначено ст.ст.70, 71СК України. Підтвердженням неконфліктності та спокійної поведінки позивача є характеристика на [PERSON] за час його проживання у [ADDRESS] , видана ОСББ «Нове Знесіння» від 28.05.2025року, згідно якої [PERSON] за роки проживання зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, жодних скарг щодо його поведінки не надходило. Також, позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , не погоджується із зазначеним у зустрічному позові про те, що він забезпечений житлом, оскільки зареєстрований в [ADDRESS] , адже як було зазначено [PERSON] у первинному позові він за зазначено адресою не проживає та іншого місця для проживання, окрім спільно придбаної квартири під час шлюбу, немає, на даний час вимушений тимчасово знімати помешкання. Зазначене підтверджується Довідкою №192 від 21.05.2025року виданою старостинським округом №4 Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області про те, що [PERSON] хоч і зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак фактично не проживає за даною адресою з 2006 року по даний час. З огляду на викладене, позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] не визнає зустрічний позов та не погоджується на отримання грошової компенсації у сумі 590\~367 грн., натомість підтримує заявлені ним позовні вимоги у первинному позові. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та пояснили, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягає поділу в рівних частинах. Протилежних доказів на спростування зазначених обставин стороною відповідача суду не подано. Зазначили, що позивач має право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим просили суд вселити позивача у спірну квартиру. Щодо зустрічного позову відповідач проти заявлених вимог заперечив, вказавши, що підстави для відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя відсутні, аліменти сплачує своєчасно та у повному обсязі. Також відповідач не погодився з оцінкою вартості автомобіля, наданою позивачем, зазначивши, що у відзиві на зустрічний позов подано належну та обґрунтовану оцінку транспортного засобу, та повідомив про готовність сплатити половину вартості автомобіля відповідно до наданої ним оцінки. Крім того, зазначив, що позивач не погоджується на виплату відповідачу компенсації вартості його частки у праві власності на квартиру. Представник відповідача, надаючи пояснення у судовому засіданні, заперечив проти задоволення вимоги про вселення позивача, зазначивши, що спільне проживання сторін у спірній квартирі є неможливим з огляду на припинення шлюбних відносин та площу квартири, яка має лише одну житлову кімнату. Вказав, що відповідачка проживає у квартирі разом із малолітньою дитиною, у зв`язку з чим просив призначити позивачу за первісним позовом грошову компенсацію замість вселення. Відповідачка в ході судового розгляду вимоги первісного позову не визнала, зустрічний позов підтримала. Пояснила, що до 2017 року сторони спільно перебували на заробітках у Республіці Польща, під час чого вона завагітніла, у зв`язку з чим виникла необхідність у придбанні власного житла. Зазначила, що у позивача на той час було близько 8 000 доларів США власних коштів, решту вартості квартири надали її батьки та дідусь; загальна вартість квартири становила близько 21 000 доларів США. Ремонтні роботи у квартирі виконувалися спільно, при цьому значну допомогу надавали її батьки. Також відповідачка вказала, що спільне проживання сторін в однокімнатній квартирі є неможливим, оскільки на даний момент у них з позивачем конфліктні відносини, а площа квавртири унеможливлює її поділ для нормального проживання двох дорослих та однієї дитини. У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні вимоги про вселення. Крім того, уточнила, що позивач підтримує стосунки з дитиною, зустрічається з нею, аліменти сплачує. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статей\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею\~60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття\~368 ЦК України. Згідно зі статтею\~63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті\~69 СК України. Частиною\~першою\~статті\~70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. За змістом ст.ст.\~68,\~69 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Судом встановлено, що 02.06.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №764, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). За час шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 1138 (а.с.7). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2024 року у справі №463/6602/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 14-15). Під час перебування в шлюбі сторони придбали квартиру площею 41,4 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка була зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] (а.с. 8 - 10). Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 27.12.2018 підстава виникнення права власності на житлове приміщення площею 41,4 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] є договір купівлі-продажу, серія та номер: 571, від 27.12.2018 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. (а.с. 11). Крім того, сторонами за час шлюбу набуто автомобіль марки Volkswagen Golf, 1993 року випуску, дата реєстрації 10.04.2018 року (а.с. 67). Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що спірна квартира та автомобіль були набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припинило право сторін на поділ зазначеного майна. Факт набуття зазначеного майна під час шлюбу сторонами не заперечується. Відповідно до статей 69, 70 СК України у разі поділу майна подружжя частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду з підстав, передбачених законом. Щодо автомобіля марки Volkswagen Golf, суд виходить з того, що він є неподільною річчю, зареєестрований на праві власності за [PERSON] , домоавленості з приводу компенсації вартості частки такого сторонами не досягнуто, при цьому не заперечують проти його передачі одному з подружжя. З урахуванням наведеного суд, здійснюючи поділ майна подружжя, визнає за [PERSON] право особистої власності на зазначений транспортний засіб. В судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю - [PERSON] в спірній однокімнатній квартирі. З огляду на площу спірного нерухомого майна, що становить 41,4 кв.м., з урахуванням необхідності забезпечення належних житлових умов для дитини, а також враховуючи залишення вказаного вище автомобіля в особистій власності [PERSON] , суд вважає за можливе відповідно до частини третьої статті 70 СК України відступити від принципу рівності часток та визначити частки сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру у розмірі дві третини за [PERSON] та одна третина за [PERSON] . Згідно вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином

Outcome: dismissed