Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (далі ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ») звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за №109297 від 30 січня 2020 року в розмірі 10 400 грн, з яких: 2000 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту та 8400 грн прострочена заборгованість за процентами. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 30 січня 2020 року між ТОВ «Займер» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір за №109297. Вказаний кредитний договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов кредитного договору за №109297, позичальнику був наданий кредит в розмірі 2000 грн, строком на 30 днів. Умовами кредитного договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 2% на день або 730% річних. На виконання умов кредитного договору відповідачем були зазначені реквізити платіжної банківської карти № [NUMBER] для перерахування кредитних коштів, на яку були зараховані кредитні кошти в розмірі 2000 грн. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу за №01-28/02/2021, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за кредитним договором №109297 від 30 січня 2020 року, перейшло до позивача. Однак, всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконала свого зобов`язання. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість, яка становить 10 400 грн, з яких: 2000 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту та 8400 грн прострочена заборгованість за процентами. Посилаючись на наведене, позивач просить стягнути з [PERSON] вказаний розмір заборгованості, а також судові витрати. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. 21 липня 2025 року відповідач подав відзив. Вказав, що позивачем невірно нараховані проценти, оскільки згідно умов кредитного договору строк кредиту 30 дні, проценти за користування коштами 2% в день. Крім того, позивачем порушено строк позовної давності, оскільки з часу закінчення строку договору 28 лютого 2020 року до дня подачі позову минув трирічний строк позовної давності. Також, вважає, що витрати на правову допомогу перевищують розмір позовних вимог, що є порушенням принципу розумності та обґрунтованості. Посилаючись на наведене, просив у задоволені позову відмовити. 22 липня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив. Вказав, що згідно умов кредитним договором № 109297 від 30 січня 2020 року, відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути, чого не виконав.. Відповідач добровільно погодився на всі умови кредитного договору, включаючи розмір кредиту, строк, фіксовану процентну ставку 730% річних та порядок нарахування процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості. Строк позовної давності не пропущено, оскільки перебіг позовної давності був зупинений: з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року у зв`язку з дією карантину через COVID-19 (п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України), а з 24 лютого 2022 року у зв`язку з введенням воєнного стану (п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України). Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити, а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500. У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач не заперечив факт укладення договору та отримання кредитних коштів. Судом встановлено, що 30 січня 2020 року між ТОВ «Займер» та [PERSON] укладено кредитний договір, шляхом підписання індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту за №109297 (далі - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «Займер» надало відповідачу кредит на суму 2000 грн, строком на 30 днів до 28 лютого 2020 року (п. п. 1.1, 1.2 Договору). Вказаний Договір підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором KL4853. За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки фіксована (п. 1.3 Договору). У графі 7. «Реквізити сторін» вказаного Договору, відповідачем зазначено номер картки № [NUMBER] . 30 січня 2020 року сторони підписали Додаток № 1 до договору, згідно умов якого сторони погодили графік розрахунків та орієнтовану сукупну вартість кредиту, а саме: строк на який надано кредит 30 дні, сума кредиту 2000 грн, проценти- 2% в день, сума нарахованих процентів 1200 грн, загальна сума до оплати 3200 грн. Як слідує з інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн»№1000/04 від 09 квітня 2025 року, 30 січня 2020 року було проведено транзакцію з переказу коштів в розмірі 2000 грн на банківську картку «Privat Bank» № [NUMBER] , видача кредиту № [NUMBER] . Встановлено, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором та коштів кредиту у встановлений строк не повернув. Факт укладення кредитного договору та отримання коштів відповідач не заперечив. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (Фактор) та ТОВ «Займер» (Клієнт) укладено договір факторингу за №01-28/10/2021. Відповідно до положень п. п. 1.1, 1.2 договору факторингу, умовах, встановлених цим Договором та у відповідності до гл. 73 ЦК України, Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами (Портфель Заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) Права Вимоги за цим Договором, Фактор заміняє Клієнта у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості, та набуває прав грошових вимог Клієнта за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами. Згідно умов п. 6.2.3. договору факторингу, права вимоги переходять до Фактора після підписання сторонами цього договору. Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року, від ТОВ «Займер» до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №109297 в сумі 10400 грн. Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором за №109297, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 31 січня 2025 року становить 10 400 грн, в тому числі: 2000 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту та 8400 грн прострочена заборгованість за процентами. Згідно розрахунку заборгованості за договором №109297 від 30 січня 2020 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту встановлено, що заборгованість [PERSON] становить 10 400 грн, з яких: 2000 грн - заборгованість за тілом, 1200 грн - заборгованість за відсотками та 7200 грн заборгованість за простроченими відсотками, які нараховані з березня 2020 року по 27 серпня 2020 року. Як вбачається з довідки ВЧ [NUMBER] за №1394 від 05 липня 2025 року, [PERSON] з 07 серпня 2025 року зарахований до військової частини [NUMBER] і по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] №84-СТ від 24 березня 2024 року встановлено, що згідно бойового розпорядження командира військової частини [NUMBER] від 21 березня 2024 року №3786/79/179, майора юстиції [PERSON] переміщено до визначеного району ведення бойових дій. Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 05 жовтня 2015 року, виданого управлінням персоналу штабу військової частини [NUMBER] встановлено, що [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до вимог абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно абз. абз. 1, 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»). У силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Займер» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний договір про споживчий кредит за №109297 від 30 січня 2020 року. Відповідач у судовому засіданні підтвердив факт підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів. Встановлено, що відповідач у встановлений строк і по даний час кредитних коштів у розмірі 2000 грн кредитору не повернув. А тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми кредиту у розмірі 2000 грн в користь позивача, який набув право вимоги до відповідача, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо вимог про стягнення заборгованості за процентами, слід зазначити наступне. Встановлено, що згідно умов договору кредиту та додаткової угоди до договору, сторони погодили строк кредиту 30 днів до 28 лютого 2020 року, розмір процентів 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу, тобто 40 грн в день. Сума нарахованих процентів 1200, загальна сума до спати 3200 грн. При цьому, отримавши 30 січня 2020 року кредит у розмірі 2000 грн, строк повернення якого відповідно до п. 1.2 Договору становив 30 днів, відповідач до 28 лютого 2020 року коштів у зазначеному розмірі з процентами не повернув. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення угоди про продовження строку кредитування. Тому, суд вважає, що позивач мав нараховувати відсотки протягом строку кредитування, встановленого пунктом 1.2 договору - 30 днів на суму 1200 грн. Встановлено, що позивач заявляючи до стягнення проценти у розмірі 8400 грн стверджує, що такі проценти нараховані згідно умов п. 2.3 договору до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Як вбачається із розрахунку заборгованості, поданого позивачем, заявлені позивачем до стягнення проценти на суму 8400 грн нараховані поза межами 30-денного строку кредиту та у декілька разів перевищують заборгованість за наданим кредитом. Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Зазначення у договорі двох строків кредитування призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17). Однак, позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (пункт 2.3 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин. В цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статі 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Враховуючи наведене, суд виходить з того, що починаючи з 29 лютого 2020 року у позивача, як кредитодавця, відсутнє право нараховувати проценти за кредитним договором. Суд також звертає увагу на те, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань у зв`язку із незабезпеченням виконання договірних зобов`язань між боржником та кредитором не може розглядатися як «відкладальна умова» в розумінні частини першої статті 212 ЦК України, оскільки фактично призводить до інших умов договору (строку кредитування та процентної ставки), які визначені між сторонами згідно кредитного договору, зокрема, 30 днів та 2 відсотків в день від суми кредиту за час користування ним. Позивач не заявляв до стягнення з відповідача неустойку, 3% річних та інфляційних витрат в порядку, установленому частиною другою статті 625 ЦК України, як наслідку прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а нарахував їх як відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому статтею 1048 ЦК України, що не відповідає акцептованим відповідачем умовам оферти. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, а не продовження строку кредитування та нарахування процентів до повного погашення заборгованості. Таким чином, станом на дату пред`явлення позову заборгованість відповідача за кредитним договором за №109297 від 30 січня 2020 року становить 3200 гривень, яка складається: 2000 грн заборгованість за тілом кредиту та 1200 грн заборгованість за відсотками. Доказів про те, що відповідачем сплачено такий борг суду не надано. Більше того, в судовому засіданні відповідач не заперечив факт наявності такої заборгованості. Від ТОВ «Займер» до позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право грошової вимоги до боржника [PERSON] згідно кредитного договору за №109297 від 30 січня 2020 року, на підставі договору факторингу за №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року та витягу з реєстру боржників до вказаного договору. Докази про те, що такий договір визнаний недійсними чи його дійсність оспорюється в судовому провадженні суду не надані. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу, як новому кредитору, не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за №109297 від 30 січня 2020 року в розмірі 3200 гривень, яка складається: 2000 грн заборгованість за тілом кредиту та 1200 грн заборгованість за відсотками. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. В силу вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою КМУ за №211 від 11 березня 2020 року на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин, який неодноразово був продовжений та тривав до 30 червня 2023 року. Відповідно до вимог ст. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції чинній станом на 01 січня 2022 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з вимогами ст. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в чинній редакції) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, враховуючи положення ЦК України щодо продовження та зупинення строку позовної давності, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які він очікує понести у даній справі становить 10 500 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, укладений між адвокатом Пархомчуком С.В. та позивачем; - додаткову угоду №1 від 27 грудня 2024 року до Договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року; - довіреність від 30 грудня 2024 року, якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уповноважило адвоката Пархомчука С.В. на представництво інтересів в суді; - акт про отримання правової допомоги від 28 липня 2025 року - платіжну інструкцію №39486 від 28 липня 2025 року, видану АТ КБ «Приват Банк» - рахунок №28.07.2025-32 від 28 липня 2025 року. Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Зважаючи на викладене, суд вважає, що заявником доведено понесення ним витрат на надання правової допомоги у розмірі 10 500 грн під час розгляду у суді даної справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial