Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

До Деснянського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивачка просила суд визнати [PERSON] , особою, яка втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідач, який є її сином не проживає у спірній квартирі з 1995 року, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. У зв`язку із непроживанням відповідача у спірній квартирі виникла проблема зі сплатою надмірних комунальних послуг, які позивач сплачує за власний рахунок та рахунок третьої особи у справі, її доньки [PERSON] . На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Ухвалою судді від 20.05.2025 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 09.06.2025 року від відповідача у справі до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому він не погоджується з позовними вимогами та зазначає наступне. Дійсно він не проживає у квартирі [ADDRESS] багато років, а проживає за адресою: [ADDRESS] , в квартирі, що належить йому на праві власності. Враховуючи те, що спірна квартира є двокімнатною, його матір та сестра фактично не залишили йому кімнати, створили такі умови, що він сам був змушений піти з квартири. Проте він цікавиться житлом, за власний кошт проводив поточний ремонт, купував кухонні меблі. Неодноразово звертався до матері та сестри, щоб вони надали йому платіжні квитанції на оплату витрат за житлово-комунальні послуги, однак останні ігнорують його звернення. Крім того, виявив, що у квартирі змінені вхідні замки, неодноразово звертався до матері та сестри, щоб вони надали йому комплект ключів проте отримав відмову. 06.08.2025 року до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив в якій зазначає про те, що відповідач багато років не проживає в спірній квартирі, одружився, має двох дітей, придбав з дружиною трикімнатну квартиру [ADDRESS] де і проживає. Не відповідає дійсності те, що відповідач робив ремонт в спірній квартирі, останні десять років ремонт в квартирі не проводився, не було такого, щоб відповідач просив її ключі від ніби то нових замків квартири, так як не було такого, що вона їх замінювала. Крім того, жодного разу відповідач не просив надати йому квитанції про сплату житлово-комунальних послуг і не сплачував за такі. Ухвалою суду від 07.08.2025 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали все викладене у позові та у відповіді на відзив, просили суд про задоволення позову. В судовому засіданні відповідач та його педставник просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа у справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач у справі її брат, не проживає у спірній квартирі з вересня 1995 року, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, ніякої допомоги мамі - позивачці у справі не надає. Допитані в якості свідків сусіди [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали наступні свідчення. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в квартирі [ADDRESS] . Знає сім`ю [PERSON] , оскільки вже на протязі 40 років проживає в цьому будинку, буває в квартирі [PERSON] 1-2 рази на тиждень. Відповідач вже досить давно не проживає в квартирі 14 , він з`їхав від матері ще після закінчення школи, років 20 він точне не проживає у цій квартирі. Коли вона бачила його останній раз, він говорив про те, що у нього все добре, є сім`ї, діти, купив квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки, проживає у квартирі [ADDRESS] . Буває в квартирі [PERSON] 1-2 рази на місяць, спілкується з донькою позивачки [PERSON] . Відповідача вже понад 20 років не бачила ні в квартирі за місцем реєстрації ні біля будинку. Суд вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка, відповідач та третя особа зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є сином позивачки та братом третьої особи. Факт виділення квартири за адресою: [ADDRESS] , у користування підтверджується Ордером на вселення №5947 від 23.09.1985 р., виданим виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва, а саме на вселення: [PERSON] (наймач) з родиною у складі: [PERSON] (син), [PERSON] (донька). В судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідач не проживає в квартирі за місцем реєстрації з вересня 1995 року, відповідач в судовому засіданні цього факту не заперечував. Крім того в судовому засіданні судом було встановлено, що будь-яких витрат по утриманню житла відповідач не несе, у зв`язку із непроживанням відповідача у спірній квартирі виникла проблема зі сплатою надмірних комунальних послуг, які позивач сплачує за власний рахунок та за рахунок доньки, яка також проживає разом із нею в квартирі у зв`язку з чим позивач просить про задоволення позову, на що слід зазначити таке. Згідно частин 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Доводи позивачки про те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні підтверджуються актами перевірки від 10.03.2025 р., 24.10.2024 р., 03.02.2025 р., 09.04.2025 р. про непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , які засвідчені начальником ЖЕД 313 С.О. Лиман. Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Так, відповідачем у справі на підтвердження того, що він не втратив інтерес до спірної квартири до суду було подано заяву (скаргу) адресовану Деснянському УП ГУНП та заяву (скаргу) адресовану КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в яких зазначає про те, що він цікавиться житлом, за власний кошт проводив поточний ремонт, купував кухонні меблі. Неодноразово звертався до матері та сестри, щоб вони надали йому платіжні квитанції на оплату витрат за житлово-комунальні послуги, однак останні ігнорують його звернення. Крім того, виявив, що у квартирі змінені вхідні замки, неодноразово звертався до матері та сестри, щоб вони надали йому комплект ключів проте отримав відмову. Останнім часом його матір почала казати йому, що буде звертатися до суду із заявою про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою за адреою: [ADDRESS] , таким чином вважає, що своїми діями матір та сестра перешкоджають йому у вільному користуванні квартирою. Проте судом береться до уваги також і те, що із такими заявами відповідач звернувся лише 31.03.2025 року, до цього не звертався ні до органів поліції ні до КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" з заявами або скаргами про те, що йому чинять перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Відтак, всупереч вищезазначеним нормам закону відповідач не надав суду належних та переконливих доказів які б достеменно підтверджували його не проживання у квартирі з поважних причин з вересня 1995 року. Крім того, матеріали справи містять відомості щодо наявності у відповідача іншого житла, а саме квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності (а.с. 56) де відповідач проживає разом з дружиною та дітьми, тобто відповідач має житло, гарантоване статтею 8 Конвенції. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт відсутності відповідача у вищевказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку без поважних причин. Крім того в судовому засіданні не був підтверджений факт заміни позивачкою замків у вхідних дверях квартири, на який посилався в судовому засіданні відповідач. Отже, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач надала суду належні та допустимі докази, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які зазначає у позовній заяві у розрізі процесуального закону. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням задоволення позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1211.20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved