Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, в якому, змінивши предмет позову, просила визнати виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Солонець Т.М 22.12.2021 таким, що не підлягає виконанню, а також зобов`язати відповідача повернути всі кошти, незаконно стягнуті у межах виконавчого провадження, включно з коштами, що надходили на рахунок позивача (зокрема 8000 грн від її матері та інші надходження), а також 1800 грн, внесені позивачем для закриття провадження, враховуючи моральну шкоду, спричинену тим, що через блокування рахунків кошти, які мали піти на лікування та придбання медикаментів для чоловіка, пішли на рахунок виконавчого провадження, що спричинило стрес, додаткові матеріальні труднощі та необхідність шукати кошти для лікування. Позов обґрунтований тим, що 22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Тамарою Миколаївна було вчинено виконавчий напис № 90622 про стягнення з позивача грошової суми у розмірі 8632,11 грн на користь ТОВ «Фін Пром Маркет». На підставі зазначеного напису 14 липня 2025 року державним виконавцем Голуб І.Б. відкрито виконавче провадження № 78666763. Про існування виконавчого напису та виконавчого провадження позивач дізналася лише у липні 2025 року, коли було заблоковано банківський рахунок. До цього часу позивач не отримувала жодних повідомлень, оскільки після укладення кредитного договору змінила місце проживання та прізвище, а документи надсилалися за старими даними. Виконавчий напис і виконавче провадження відкрито на дівоче прізвище позивача, хоча на той момент вона вже офіційно змінила його, що підтверджується відповідними актами цивільного стану. Це є порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та ст. 4, 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник був ідентифікований неправильно. Відповідно до офіційної відповіді Міністерства юстиції України, на момент 22.12.2021 приватний нотаріус Солонець Т.М. мала тимчасово призупинене право на вчинення нотаріальних дій, а у 2023 році її діяльність припинена, а справи передані до поліції через ненадання документів до архіву. Таким чином, виконавчий напис вчинено особою, яка не мала на той час повноважень. З моменту вчинення виконавчого напису (22.12.2021) до моменту відкриття виконавчого провадження (14.07.2025) минуло три роки і сім місяців, хоча у самому виконавчому документі зазначено, що строк пред`явлення до виконання становить три роки. Це порушує вимоги ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою документи можуть бути пред`явлені до виконання лише протягом установленого строку. На запит позивача до ТОВ «Фін Пром Маркет» надіслано лише копію кредитного договору з первісним кредитором ТОВ «Манівео» та додаткові угоди про пролонгацію кредиту. Проте договір факторингу, який підтверджує перехід права вимоги, не надано. Отже, правонаступництво відповідача не підтверджено належним чином. Останній платіж за кредитом здійснено у червні 2018 року. Таким чином, на момент вчинення виконавчого напису (грудень 2021 року) минуло понад три роки, тобто сплив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. У таких випадках відповідно до ст. 88 Закону «Про нотаріат» виконавчий напис не може бути вчинений. Згідно зі ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус має право вчиняти виконавчі написи лише за наявності безспірної заборгованості. У даному випадку нотаріус не мав належних доказів: чинного договору факторингу; підтвердження безспірності суми боргу; актуальних даних боржника; дотримання строків позовної давності та пред`явлення до виконання. Також позивач просить зобов`язати відповідача повернути всі кошти, незаконно стягнуті у межах виконавчого провадження, включно з коштами, що надходили на рахунок позивача (зокрема 8000 грн від її матері та інші надходження), а також 1800 грн, внесені позивачем для закриття провадження, враховуючи моральну шкоду, спричинену тим, що через блокування рахунків кошти, які мали піти на лікування та придбання медикаментів для чоловіка, пішли на рахунок виконавчого провадження, що спричинило стрес, додаткові матеріальні труднощі та необхідність шукати кошти для лікування. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 10.10.2025 позовна заява була залишена без руху, з тих підстав, що позивач належним чином не виклала обставини обґрунтування своїх вимоги щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не надала докази щодо підтвердження розміру суми коштів, які були стягнуті з позивача у виконавчому провадження за спірним виконавчим написом, докази припинення нотаріусом, який вчинив виконавчий напис свою діяльність. Позивачу був наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 20.10.2025 провадження у справі було відкрито за вимогою позивача про визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Солонець Т.М. 22.12.2021 таким, що не підлягає виконанню та стягнення з відповідача судових витрат. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Задоволено клопотання про витребування доказів. Зобов`язано ТОВ «Фінпром Маркет» надати до суду засвідчену копію договору факторингу (чи іншого правочину), на підставі якого отримано право вимоги від ТОВ «Манівео», документи, що підтверджують дійсність та розмір заборгованості, підтвердження останнього платежу (червень 2018 року), копії повідомлень боржнику, якщо такі надсилались. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 17.11.2025 прийнято заяву позивача про зміну предмету позову. Розгляд справи продовжений з урахуванням зміни предмету позову, відповідно до яких позивач просить суд визнання виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Солонець Т.М. 22.12.2021 таким, що не підлягає виконанню, зобов`язати відповідача повернути всі кошти, незаконно стягнуті у межах виконавчого провадження, включно з коштами, що надходили на рахунок позивача (зокрема 8000 грн від її матері та інші надходження), а також 1800 грн, внесені позивачем для закриття провадження, враховуючи моральну шкоду, спричинену тим, що через блокування рахунків кошти, які мали піти на лікування та придбання медикаментів для чоловіка, пішли на рахунок виконавчого провадження, що спричинило стрес, додаткові матеріальні труднощі та необхідність шукати кошти для лікування, судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, заявила про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 30.10.2025 відповідач ТОВ «Фінпром Маркет» подав заяву про визнання позову, в якій повідомив, що визнає позовні вимоги в частині щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення з нього 50% судового збору 606 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В судовому засіданні встановлено, що 22.12.2021 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет», якому ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №211221-ФК від 21.12.2021, якому в свою чергу ТОВ «ФК «ЄАПБ», відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №21/12/21 від 21.12.2021, якому в свою чергу ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №20190103 від 03.01.2019, якому в свою чергу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу за кредитним договором №685974743 від 18.04.2018. Стягнуто суму за період з 20.12.2021 по 22.12.2021 в розмірі 8632,11 грн, в тому числі 50 грн плата за вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №90622. 14.07.2025 державним виконавцем Рівненського відділу державної служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голуб І.Б. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №78566763 по примусовому виконанню виконавчого напису №90622 від 22.12.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості в розмірі 8632,11 грн. Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка передбачена пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат». При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2,3.5 п.3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені «Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до пункту 1 розділу 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», цього Переліку, був виключений на підставі Постанови КМ №480 від 19.04.2022, у зв`язку з визнанням нечинними та скасуванням п. 1 та п. 2 Постанови КМУ № 662 від 26.11.2014 постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року(справа №826/20084/14). Так вищезазначеною постановою визнано незаконною та нечинною Постанову КМ України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, щодо доповнення переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Зобов`язано КМ України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили 22.02.2017. Таким чином, при вчиненні 22.12.2021 виконавчого напису нотаріус мав керуватися пунктом 1 розділу 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, в редакції, що діяла до внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. В судовому засіданні встановлено, що відповідач позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню визнав. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем позову в частині позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підстав для відмови у його прийнятті судом не вбачається. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в частині заявлених позивачем вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача всіх коштів, незаконно стягнутих у межах виконавчого провадження, включно з коштами, що надходили на рахунок позивача (зокрема 8000 грн від її матері та інші надходження), а також 1800 грн, внесені позивачем для закриття провадження, враховуючи моральну шкоду, спричинену тим, що через блокування рахунків кошти, які мали піти на лікування та придбання медикаментів для чоловіка, пішли на рахунок виконавчого провадження, що спричинило стрес, додаткові матеріальні труднощі та необхідність шукати кошти для лікування, суд виходить з таких положень Закону. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки виконавчий напис визнається судом таким, що не підлягає виконанню, то отримані відповідачем грошові кошти на погашення заборгованості за цим виконавчим написом мають бути повернуті позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, суд зазначає, що статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ч.1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках. Позивач на підтвердження своїх вимог надала до суду скріншот з екрану технічного пристрою, ймовірно телефону, на якому зображено інформацію за період з травня по вересень 2018 року. Що це за інформація та яке відношення вона має до змісту позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до копії квитанції від 11.08.2025 [PERSON] сплатила 1808,88 грн на користь одержувача Diia /app/debts, призначення платежу відсутнє, номер рахунку отримувача відсутній. Підстави для визнання, що ці кошти були сплачені за виконавчим написом відсутні. Згідно з копією скріншоту з мобільного телефону, з картки № [NUMBER] стягнуто відповідно до виконавчого провадження 8011,41 грн 29.07.2025. Відомості щодо того кому належить цей рахунок та за яким саме виконавчим провадженням стягнуті кошти не встановлено. Відповідно до копії платіжної інструкції від 23.07.2025 платник [PERSON] сплатила на рахунок отримувача [PERSON] [NUMBER] кошти в розмірі 8000 грн за призначенням: переказ власних коштів. Також позивач додала до позову копію скріншоту з екрану мобільного телефону з сайту оІх, а також копію витягу з Державного реєстру речових прав, які не має жодного відношення до справи. За таких обставин позивач свої вимоги в цій частині не підтвердила, належними, достовірними та достатніми доказами. З наданих суду доказів не встановлено, чи проводились в межах виконавчого провадження стягнення з боржника та в яких сумах, чи були боржником добровільно внесені кошти на виконання виконавчого напису. Надані докази не підтверджують жодну з цих обставин. Судом не встановлено стягнення з відповідача коштів за спірним виконавчим написом. А тому вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів за виконавчим написом задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то ця вимога позивачем не конкретизована, сума морального відшкодування не заявлена. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статей 1167 ЦК України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Так,\~позивач не\~довела перед\~судом завдання\~їй моральної\~шкоди внаслідок\~неправомірних дій\~відповідача.\~Докази того,\~що у\~виконавчому провадженні\~на рахунки\~позивача був\~накладений арешт\~відсутні.\~У постанові\~про відкриття\~виконавчого провадження\~арешт на\~майно та\~рахунки позивача\~не накладався.\~Відсутні докази\~списання коштів\~з рахунку\~позивача у\~виконавчому провадженні.\~Також не\~надані доказу\~того,\~що позивачу\~був завданий\~стрес та\~додаткові матеріальні\~труднощі.\~Сам по\~собі факт\~перебування чоловіка\~позивача на\~лікуванні не\~є беззаперечним\~доказом того,\~що позивач\~мала додаткові\~матеріальні труднощі\~у зв`язку\~з виконавчим\~провадженням,\~за відсутності\~відповідних доказів\~щодо матеріального\~становища сім`ї\~позивача. Заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань не підтверджено належними доказами. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом в ухвалі про відкриття провадження позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання до суду цього позову мав був сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн за вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.1 ч. 2 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Враховуючи положення ч. 2 ст. 136, ст.ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 50 % від розміру судового збору за позовною вимогою про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, що становить 605,60 грн.

Outcome: partial