Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаною заявою, в якій просить суд встановити факт смерті її сина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Бєлгород, на території Російської Федерації. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть державного зразку та оформлення спадщини. В обґрунтування заяви зазначила, що її син [PERSON] на початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України був зареєстрований та постійно проживав у с. Синельникове Чугуївського району Харківської області. 24.02.2022 року вказаний населений пункт був окупований РФ. Оскільки виїзд з окупованої території через територію України був неможливий син заявника прийняв рішення виїхати через територію РФ до Європи. Але [INFO] , перебуваючи в м. Бєлгород РФ, помер, про що складений актовий запис про смерть та видано свідоцтво про смерть у м. Бєлгороді. Зазначила, що оскільки 23.12.2022 року набрав чинності Закон України від 01.12.2022 №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1992 року», видане на території РФ свідоцтво про смерть не має сили офіційного документа на території України. Вказала, що позбавлена можливості на апостилювання вказаного документа відповідними органами РФ, яким надаються відповідні повноваження на проставлення апостилю. Зазначила також, що органом РАЦС заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті сина [PERSON] . Ухвалою суду вказана заява залишалася без руху. В подальшому провадження у справі відкрито в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник та її представник підтримали заяву та просили її задовольнити. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представником заінтересованої особи Четвертого ВДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Заінтересованими особами [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] від свого імені та імені [PERSON] подані заяви, згідно яких не заперечували проти задоволення заяви та просили розглядати справу у їх відсутність. Суд, заслухавши заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Палацем новонароджених «Орджонікідзевський» м. Харкова 26.01.1979 року, [INFO] народився рос. мовою « [PERSON] », батьки рос. мовою « [PERSON] », « [PERSON] ». З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділенням №1 ГАУ БО «МФЦ» у міському окрузі «місто Бєлгород» 31.10.2022 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Матеріали справи також містять копію довідки про смерть [PERSON] №С-01777, виданої відділенням №1 ГАУ БО «МФЦ» у міському окрузі «місто Бєлгород» 31.10.2022 року. Суду також надано копію довідки про кремацію №К2373/22, видану ТОВ «ЛЕПО» 02.11.2022 року, ПІБ померлого [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Згідно відповіді Завідувача Вовчанської ДНК Харківської області від 08.08.2025 року № 944/02-30 на звернення [PERSON] з питання відкриття спадщини за законом після сина [PERSON] роз`яснено, що відкрити спадкову справу після померлого [PERSON] немає можливості, так як [PERSON] не надано оригінала свідоцтва про смерть, а також відсутній запис про смерть в ДРАЦС. Також повідомлено, що факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або шляхом безпосереднього доступу до ДРАЦС. Згідно відповіді Четвертого ВДРАЦС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.10.2025 року №817/715-33-25-32.26/32.26 з огляду документів, що були надані заявником [PERSON] довідка про смерть та /або свідоцтво про смерть [PERSON] , що були видані органами РФ, не є документами встановленої форми про смерть, відповідно державна реєстрація смерті не може бути проведена. У частинах третій - четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Питання, пов`язані з державною реєстрацією смерті особи регулюються Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01 липня 2010 року та Правилами реєстрації актів громадянського стану в Україні затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року з наступними змінами (далі - Правила). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Частинами 1, 2 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. За п. 3.1-3.3 Правил реєстрація смерті провадиться в органах реєстрації актів цивільного стану за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання осіб чи за повідомленням адміністрації лікувального закладу, де сталася смерть. Реєстрація смерті провадиться за заявою родичів померлого, його сусідів, працівників житлово-експлуатаційних організацій або інших осіб чи за повідомленням адміністрації лікувального закладу, де сталася смерть. Особа, яка звернулась щодо реєстрації смерті, повинна пред`явити на своє посвідчення паспорт або паспортний документ. Відсутність зазначеного документа не є підставою для відмови в реєстрації смерті, але про це робиться відповідна відмітка в графі «Для відміток» запису акта про смерть. Заява про реєстрацію смерті повинна бути зроблена не пізніше трьох діб з дня смерті чи виявлення трупа, а в разі неможливості одержання лікарського свідоцтва про смерть форми № 106/о-95 або фельдшерської довідки про смерть форми № 106-1/о-95 (затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 03 липня 1995 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції 01 серпня 1995 року за № 266/802) чи висновку судово-медичної експертизи, прокурора - не пізніше п`яти діб. Пунктом 3.15 Правил передбачено, що якщо заява про реєстрацію смерті надійшла пiсля закiнчення року з дня настання смерті, то реєстрація провадиться за місцем проживання заявника за наявностi лiкарського свідоцтва або фельдшерської довідки про смерть установленої форми в книзі реєстрації поновлених записів актів про смерть на загальних підставах як первинна, без складання висновку, але після перевірки наявності реєстрації смерті за місцем настання смерті, за місцем останнього проживання заявника, за місцем поховання чи виявлення трупа. Пунктом 7 Правил передбачено, документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Відповідно до ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Згідно зі статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Вказане свідчить про те, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (Російська Федерація та Республіка Білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, свідоцтво про смерть, видане на території Російської Федерації, не потребує будь-якої легалізації. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23). Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Із матеріалів справи встановлено, що факт смерті сина заявника [PERSON] на території Бєлгородської області РФ зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Відділом ДРАЦ складено актовий запис про смерть [PERSON] № 170229315000101597002 від 31.10.2022 року та видане відповідне свідоцтво серії [NUMBER] , оригінал якого є в наявності у заявника та оглянуто судом у судовому засіданні. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] , видане на підставі законодавства іноземної держави, на території якої помер син заявника, підстав для встановлення факту смерті немає. Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 15.07.2025 року у справі №307/3991/23. Таким чином, вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed