Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

позивачка звернулась в суд із позовом до відповідачки, в якому вона просила визнати автомобіль марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] та автомобіль марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу майна подружжя визнати за нею автомобіль марки Ford Focus, 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , а за відповідачем автомобіль марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] та стягнути з відповідача на користь позивачки частину різниці вартості автомобіля марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] та автомобіля марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , а саме 47959,43 грн. Стягнути з Відповідача на користь позивачки судові витрати по справі. Стислий виклад позиції учасників справи позиція позивача В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що 05.05.2012 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі було придбано два автомобілі, а саме автомобіль марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] та автомобіль марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] право власності на який зареєстровано від 13.07.2023 року за [PERSON] . Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22.02.2024 в справі №385/148/24, провадження 2/398/150/24 шлюб розірвано. Добровільно сторони не домовилися про поділ спірного майна. Згідно звітів про оцінку колісних транспортних засобів, ринкова вартість автомобіля марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , власником якого є [PERSON] станом на 17.03.2025 становить 300584,00 грн, а автомобіля марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , право власності на який якого було зареєстровано за [PERSON] станом на 17.03.2025 становить 396502,86 грн. Вказане майно є неподільним. Вартість автомобіля марки Nissan Primastar 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , власником якого є Відповідач, на 95 918,86 грн більше ніж автомобіль марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , власником якого є Позивачка. У зв`язку з цим, Позивачка, як співвласник автомобіля бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі, а саме 1/2 різниці вартості транспортних засобів 47959,43 грн та в порядку поділу майна визнання за нею автомобіля марки Ford Focus 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . позиція відповідача Відповідач правом подання відзиву не скористався. 14.12.2025 представницею відповідача [PERSON] адвокаткою Овечкіною С. П. подано заяву про визнання позову. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі Ухвалою від 14.05.2025 відкрито провадження в справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02.07.2025 відповідачем подано заяву про відкладення судового засідання. 03.07.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, оголошено перерву в підготовчому засіданні. Протокольною ухвалою від 28.07.2025 відкладено підготовче засідання у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомленням відповідача. 19.08.2025 від відповідача надійшло клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи. Ухвалою від 19.08.2025 задоволено клопотання відповідача про призначення експертизи, зупинено провадження в справі. 27.11.2025 від судового експерта надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи у зв`язку з неоплатою такої відповідачем. 14.12.2025 представницею відповідача подано заяву про визнання позову, зменшення витрат на правничу допомогу. 15.12.2025 позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог. 15.12.2025 представницею відповідача подано заяву про розгляд справи за її та відповідача відсутності та прийняття рішення. 15.12.2025 проведено підготовче засідання в справі за відсутності сторін з ухваленням рішення в справі у зв`язку з визнанням відповідачем позову та наявністю законних підстав для цього, відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Враховуючи подані сторонами заяви, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін, які подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, зважаючи на позицію відповідача, який позов визнав, беручи до уваги наявність для цього законних підстав, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. \~ \~ \~ \~Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22.02.2024 в справі № 385/148/24 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був укладений 05.05.2012. Як вбачається з інформації з ЄДРСР (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117163498), рішення набрало законної сили 26.03.2024. \~ \~ \~ \~З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобіля Ford Focus, 2014 року випуску, державний номер знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , вбачається, що власницею такого зазначена [PERSON] , дата реєстрації 13.07.2023 (а.с. 33-34). \~ \~ \~ \~З листа РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях від 04.07.2025 наданого на виконання ухвали суду від 03.07.2025 вбачається, що автомобіль Nissan Primastar, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] значиться зареєстрованим на ім`я [PERSON] , дата реєстрації 15.09.2018(а.с. 76). Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 С К України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до ч. 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. \~ \~ \~ \~Таким чином судом встановлено, що зазначені автомобілі Ford Focus, 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та Nissan Primastar, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] придбані [PERSON] та [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. Дані обставини встановлено належними та допустимими доказами, та сторони їх не оспорюють. Суд вважає кожен з автомобілів неподільним майном. \~ \~ \~ \~Позивачка просить суд розділити спільне майно подружжя, виділивши їй автомобіль Ford Focus, відповідачу [PERSON] та компенсувавши їй частину різниці вартості автомобілів. \~ \~ \~ \~В матеріалах справи наявні докази вартості кожного з зазначених автомобілів висновки про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] (а.с. 25), з яких вбачається, що вартість автомобіля Ford Focus, 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] станом на 17.03.2025 300584,00 грн, вартість автомобіля Nissan Primastar, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , станом на 17.03.2025 396502,86 грн. Суд бере такі до уваги та вважає їх належними і допустимими, зауважує, що враховуючи визнання відповідачем позову, сторони з такими теж погоджуються. Таким чином судом встановлено, що автомобіль Nissan Primastar на 95918,86 грн. дорожчий за автомобіль Ford Focus, а отже для дотримання рівності часток при поділі майна подружжя з визнанням права власності за позивачкою на автомобіль Ford Focus, а за відповідачем на автомобіль Nissan Primastar, з відповідача слід стягнути 47959,43 грн (95918,86/2) Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставин того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи, інтереси інших осіб, судом не встановлено, а тому підстави для постановлення ухвали про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову - відсутні. При цьому суд перевірив повноваження представниці відповідача адвокатки Овечкіної С. П., які, згідно ордеру ВЕ № 1176373 не обмежуються. Таким чином суд доходить висновку про задоволення позову. Розподіл судових витрат Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи,покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача; уразі відмовив позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою надано докази сплати судового збору в розмірі 2788,35 грн (а.с. 6) та докази витрат на залучення спеціаліста оцінювача (а.с. 15) в розмірі 4000,00 грн, та такі судові витрати слід стягнути з відповідача на її користь, враховуючи повне задоволення позову. Доказів понесення інших судових витрат суду не надано.

Outcome: approved