Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Представник ТОВ «ІННОВА-НОВА» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 27 травня 2025 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та відповідачем було укладено Договір про надання грошових коштів № 8329880525, згідно з умовами якого відповідач отримав в кредит грошові кошти в сумі 12 000 грн. У вересні 2025 року первісний позичальник ТОВ «Іннова Фінанс» було перейменовано на ТОВ «ІННОВА -НОВА». Договір про надання кредитних коштів укладено в письмовій формі у вигляді електронного документу. За умовами укладеного Договору сторонами погоджено строк кредиту (строк дії Договору) 360 днів; тип процентної ставки -фіксована; стандартна процентна ставка в день застосовується у межах строку кредиту та становить 1% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення Договору; 0,87% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня з дати укладення Договору і до закінчення строку його дії або дати фактичного повернення всієї суми кредиту; знижена процентна ставка 0,7% в день та застосовується відповідно до умов Договору. Також п.2.7 Договору передбачено комісію за надання кредиту в розмірі 15% від суми наданого Кредиту та яка нараховується на суму Кредиту у день його надання.Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідач свої зобов`язання за укладеним договором не виконав, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в загальній сумі 30 840 грн., що складається із: заборгованості за сумою кредиту - 12 000 грн., заборгованості по процентам - 17 040 грн., заборгованості за комісією 1 800 грн. Просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено справу до розгляду з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить суд справу розглядати в його відсутність, позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явився, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність. Також надав письмові пояснення, в яких частково визнав позовні вимоги, посилаючись на те, що він є колишнім військовослужбовцем, однак кредитний договір укладав вже після звільнення з військової служби. Вважає нараховану комісію безпідставною, а розмір процентів завищеним, тому просив суд врахувати принцип справедливості та пропорційності і зменшити розмір нарахованих йому процентів за кредитним договором. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 травня 2025 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та відповідачем укладено Договір про надання грошових коштів № 8329880525. Згідно п.п.2.2-2.12 укладеного Договору відповідач [PERSON] отримав в кредит грошові кошти в сумі 12 000 грн. на строк кредиту (строк дії Договору) 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, останній платіж з періодом внесення 30 днів. Відповідно до п.2.6 Договору за користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: тип процентної ставки -фіксована; стандартна процентна ставка в день застосовується у межах строку кредиту та становить 1% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення Договору. В цей період можливе використання позичальником права користування Кредитом за зниженою процентною ставкою; 0,87% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня з дати укладення Договору і до закінчення строку його дії або дати фактичного повернення всієї суми кредиту. Знижена процентна ставка 0,7% в день застосовується відповідно до п.2.6.2 -п.2.6.3 умов Договору. Орієнтована річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 3 195,29% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування заниженої процентної ставки -2528,36% річних. Згідно розрахунку позивача заборгованість [PERSON] перед позивачем за укладеним кредитним договором станом на 16 жовтня 2025 року складає 30 840 грн., у тому числі: заборгованості за сумою кредиту - 12 000 грн., заборгованості по процентам - 17 040 грн., заборгованості за комісією 1 800 грн. За частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1050 ЦК України, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу. Правомірність укладеного між сторонами кредитного договору, як правочину сторонами не оспорена, тому він є чинним і обов`язковим для виконання. Суд, враховуючи те, що позивач надав відповідачеві [PERSON] кредитні кошти в сумі 12 000 грн., які останній зобов`язався повернути у строк встановлений договором, однак не повернув, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у вказаній сумі. Щодо стягнення заборгованості по процентам. Як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості, складає 17 040 грн., що перевищує суму отриману відповідачем у позику 12 000 грн. Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не зміг ефективно здійснити свої права бути поінформованим про дійсні умови кредитування ТОВ. А тому на думку суду, укладення відповідачем договору перетворюється на непомірний тягар для нього, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. Отже, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2013 року №7-рп/2013 , у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст509та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. У рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20). Окрім цього, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами не є співрозмірною сумі кредиту у 12 000 грн. за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів з 17 040 грн. до 12 000 грн. Щодо стягнення заборгованості за комісією. Пунктом п.2.7 укладеного між сторонами Договору передбачено комісію за надання кредиту в розмірі 15% від суми наданого Кредиту та яка нараховується на суму Кредиту у день його надання. Відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Згідно п.1 ст. 17 Закону України "Про захист прав споживачів", послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Таким чином стягнення комісії, пов`язаної з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що до змісту складової частини Договору надання грошових коштів від 27 травня 2025 року позикодавцем було закладено умови з виплати йому позичальником комісії, зокрема за надання кредитної заборгованості, як за дії, вчинювані на власну користь, що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними, а тому відсутні підстави для стягнення нарахованої заборгованості за комісією в сумі 1 800 грн. У зв`язку з частковим задоволенням судом позовних вимог на суму 24 000 грн., що складає 78% від заявленої суми, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в сумі 1 890 грн. У позовній заяві позивачем зазначено, що попередній розрахунок понесених ним витрат на правову допомогу у даній справі становить 5 000 грн. На підтвердження цього надано суду договір № 06-05/2025 укладений 06 травня 2025 року з адвокатом Андрущенком М.В., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію ордеру адвоката. Суд зазначає, що для підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, така особа повинна надати до суду, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. На підставі викладеного вище, враховуючи, що представник позивача всупереч положенням статей 137-138 ЦПК України не надав, зокрема, детальний розрахунок витрат на правову допомогу в межах цієї справи та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), які б свідчили про фактично понесені витрати на правничу допомогу, суд вважає зазначені витрати документально непідтвердженими та недоведеними. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 по справі № 519/24/20 (провадження № 61-7804св23), від 08.11.2023 по справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 01.11.2023 по справі № 202/3681/16 (провадження № 61-10719 св 23). Оскільки представником позивача не надано вищевказаних доказів та документу, що свідчить про фактичну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд позбавлений можливості встановити дійсний розрахунок понесених позивачем витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.

Outcome: approved