Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У червні 2025 року [PERSON] (далі «Позивач»), в інтересах якої діє її представник адвокат Євген Дубров, звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення боргу за розпискою. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 31.05.2025 року позивач надав у борг відповідачу 7500,00 доларів США. Факт укладення договору позики та фактичне отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його розпискою від 31.05.2025 року, оригінал якої знаходиться у позивача. Згідно з умовами даної розписки, яка написана власноручно відповідачем, той взяв у позивача в борг 7500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20.06.2025 року. Посилаючись на приписи матеріального і процесуального права України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 31.05.2025 року у розмірі 7500,00 доларів США, а також 3% річних та інфляційні збитки. Судові витрати просив покласти на відповідача. Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 08.08.2025 року, після отримання судом відомостей про місце реєстрації відповідача, ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 22, 23). 23.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті (а.с. 46) 09.12.2025 року в судовому засіданні представник позивача заявив суду клопотання про залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних збитків, з приводу чого судом постановлено відповідну ухвалу. В частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 7500,00 доларів США представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовні заяві, просив позов задовольнити. 16.09.2025 року, 23.10.2025 року, 09.12.2025 року в судові засідання відповідач/його представник не з`явився, про дату час та місце розгляду справи відповідач вважається повідомленим належним чином повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду (а.с. 30, 36, 50). Поштові відправлення, які було направлено на адресу відповідача, повернулися до суду з довідками підприємства поштового зв`язку з відмітками «за закінченням зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 року по справі №755/4829/23. Згідно зі ст. ст. 280-282 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. 2. Мотивувальна частина. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Зміст спірних правовідносин. 31.05.2025 року між сторонами у справі було укладено договір позики: позивач надав у борг відповідачу 7500,00 доларів США. Факт укладення договору позики та фактичне отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою відповідача від 31.05.2025 року. На момент подачі позову оригінал боргової розписки знаходився у позивача. Станом на дату судового засідання 23.10.2025 року вказаний оригінал розписки надійшов на адресу суду, був приєднаний до матеріалів справи та досліджений судом (а.с. 38). Згідно з умовами даної розписки, яка написана власноручно відповідачем, той взяв у позивача в борг 7500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20.06.2025 року. Утім, свої зобов`язання за договором позики, оформленим борговою розпискою, відповідач не виконав, що підтверджується фактом знаходження розписки у кредитора позивача. Норми матеріального та процесуального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ч. 1 ст. 526 ЦК України. Також ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За правилом ч.ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики, а не у всіх випадках і безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таку позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові №373/2054/16-ц. Висновки суду. При розгляді справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним зобов`язань за укладеним з позивачем договором позики. Суд виходить з того, що у даній справі договір позики - борговий документ, який укладений між сторонами у справі у формі розписки на підтвердження прийняття зобов`язання та який наявний у позивача, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Даний договір містить розмір отриманих відповідачем в борг грошових коштів 7500,00 доларів США із зобов`язанням та строком їх повернення до 20.06.2025 року і особистим підписом відповідача як позичальника. З огляду на наведене, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача до відповідача про стягнення боргу за договором позики є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за договором позики від 31.05.2025 року в сумі 7500,00 доларів США. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 3126 гривень 41 копійка (а.с. 7). Оскільки позов задоволено повністю, то вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Резолютивна частина. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved