Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

22 травня 2024 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] (далі: відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПН ХМНО Харківської області [PERSON] (далі: третя особа), із позовом про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилалась на складення заповіту її дядьком [PERSON] на ім`я відповідача за неможливості усвідомлення значення власних дій та керування ними за численних хвороб та тиску з боку відповідача. Вважає, що заповіт складений на ім`я відповідача є недійсним, оскільки не відповідає внутрішній волі [PERSON] , оскільки в момент складення заповіту заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідач проти задоволення позову заперечував за недоведеності позивачем ступеню спорідненості зі спадкоємцем, а відповідно і наявності в неї права на спадкування за законом, скасування заповіту №2451 від 30.08.2005 шляхом складення заповідачем нового заповіту №1886 від 25.09.2017. Позивач, наполягаючи на заявленій вимозі, зазначила, що є спадкоємцем за заповітом №2451 від 30.08.2005, а не за законом. 22.09.2025 відповідачем подане клопотання про витребування додаткових доказів у справі. До судового засідання позивач, відповідач та третя особа, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, подали заяви про розгляд справи за своєї відсутності. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Розглянувши заяву позивача про витребування додаткових доказів, суд зазначає: Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, відповідно до п.4 ч.2 ст.223 ЦК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі необхідності витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. Разом з тим, позивач не обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання у межах підготовчого провадження Водночас, оскільки суд неодноразово відкладав проведення підготовчого засідання та надавав можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. При цьому, судом враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції § 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України». Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей ст.6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відсутні підстави для відкладення судового засідання або оголошення перерви та у справі містяться достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи. Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, стосовно яких наявні відомості повідомлення про явку в суд, не є порушенням ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 30.08.2005 [PERSON] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] належну йому кв. [ADDRESS] , що підтверджено заповітом №2451\~від30.08.2005 (а.с.5). 25.09.2017 [PERSON] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] все майно, яке буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалась, а також все те, що буде належати йому за законом на день його смерті, що підтверджено заповітом №1886 від 25.09.2017 (а.с.67). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено довідкою про причину смерті від 30.11.2023, свідоцтвом про поховання від 01.12.2023, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.12.2023 (а.с.68-69). 04.12.2023 відповідач звернувся до третьої особи із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.89). 19.04.2024 позивач звернулась до третьої особи із заявою про прийняття спадщини, після смерті дядька [PERSON] (а.с.12). 26.04.2025 третя особа листом №39/02-14 від 26.04.2024 повідомила позивача про відсутність заповітів на її ім`я (а.с.13). Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: За змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Приписами ст.1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Так, заповіт як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Отже, враховуючи правову природу заповіту можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд, що передбачено ч.1 ст.12 та ст.1234 ЦК України. Право на заповіт може бути реалізоване протягом усього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту, є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Глави 68 ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочини, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Згідно ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У ст.1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як встановлено, оспорюваний заповіт був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, посвідчений ПН ХМНО Ященко Я.Ю. Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно ним підписаний та містить позначення його відповідності волі заповідача. Приватним нотаріусом Ященко Я.Ю. встановлена особа заповідача, перевірена його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст ст. 1241, 1307 ЦК України, встановлена дійсна воля заповідача на розпорядження майном на випадок його смерті та посвідчений особистий підпис заповідача [PERSON] на заповіті. Докази того, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] на момент складання заповіту №1886 від 25.09.2017 не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні. Так, за клопотаннями позивача судом витребувана з ряду лікувальних закладів м. Харкова медична документація стосовна [PERSON] наявна за увесь період його життя. 08.04.2025 судом призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза, яка не виконана внаслідок несплати позивачем її вартості (т.2 а.с.262, т.3 а.с.2, 3, 14-15). Таким чином, доказів того, що у момент укладення заповіту №1886 від 25.09.2017 [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як і доказів здійснення психологічного тиску на спадкодавця [PERSON] , позивачем не надано. Отже, позивач, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, належних доказів, в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження заявленої вимоги, не надала, що є підставою відмови у позові. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, що передбачено ч.9 ст.158 ЦПК України. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Outcome: dismissed