Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом надання ключів від вхідних дверей у квартиру. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.11.2001 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано, однак за період шлюбу ними спільно набуто у власність спірну квартиру. Також у вказаній квартирі він зареєстрований за місцем проживання. Тривалий час його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, змінила ключ до вхідних дверей у квартиру, а ключі не передає, а також заселила у квартиру невідомих орендарів. Він неодноразово звертався з даного приводу до працівників ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області, востаннє 25.04.2024 року, однак такі звернення результатів не дали. За наведеного просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про розгляд справи, подали заяву, у якій позовні вимоги підтримали повністю, просили справу розглянути у їх відсутності та задовольнити позов в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно із Державним реєстром речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,7 кв.м. та житловою 16,5 кв.м. Співвласником іншої частини квартири є відповідач [PERSON] . З реєстру територіальної громади від 17.01.2025 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі за місцем проживання. З відповіді ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській від 25.04.2024 року вбачається, що заява позивача з приводу неправомірних дій [PERSON] розглянута, однак дані правовідносини є цивільно-правовими. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, судом встановлено наявність між співвласниками квартири [ADDRESS] спору щодо користування такою, а також те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у доступі до такої. За наведеного із врахуванням наведеного суд доходить висновку, що позов слід задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн, що стверджується квитанцією до платіжної інструкції від 20.01.2025 року /а.с. 10/, то такий підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 263-265,\~280-287, 354-355 ЦПК України,

Outcome: approved