Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою та просить визнати [PERSON] , [INFO] безвісно відсутнім, посилаючись на визнання його військовою частиною за місцем військової служби безвісно зниклим 29 жовтня 2024 року при виконанні бойового завдання в районі проведення бойових дій та необхідність отримання нею грошового забезпечення. В обґрунтування вимог заявником зазначено про проходження [PERSON] військової служби у військовій частині [NUMBER] та сповіщення, направлене на її адресу [INFO] про зникнення безвісти за особливих обставин її чоловіка, про що нею подано заяву до правоохоронних органів про його розшук. Так, за відомостями службового розслідування, в районі Гірник Донецької області під час виконання бойового завдання згідно БР № 214/3091/дск від 29.10.2024 внаслідок танкового обстрілу, [PERSON] кулеметник 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 рмп 2 бмпв/ч [NUMBER] зник безвісти за особливих обставин. З 29 жовтня 2024 року він не виходить на зв`язок і до цього часу, ним було повідомлено, що йде на бойове завдання. Питання, заради яких вона просить визнати свого чоловіка [PERSON] безвісно відсутнім, є юридично важливим та не можуть бути вирішенні без такого визнання, зокрема метою її звернення зазначено отримання грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги. Тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами окремого провадження за участю заявника та заінтересованих осіб. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року заяву залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою. заявника в судове засідання, яка скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року. Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року залучено до участі у справі заінтересованими особами [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник адвокат Морозов В.Ю. на заявлених вимогах наполягали з підстав, викладених у тексті заяви. Представник заінтересованої особи [PERSON] адвокат Янковський В.А. проти вимог заперечував, вказавши, що мати [PERSON] категорично заперечує проти визнання свого сина безвісно відсутнім, оскільки має неофіційні відомості щодо його місцезнаходження, нею вчиняються дії щодо розшуку сина і вона має надію на його повернення. Вважає, що заявницею подано вказану заяву виключно з метою отримання грошової допомоги, право на яку вона не має, тому просить відмовити у задоволенні вимог. Представник заінтересованої особи Міністерства оборони України Літвін С.М. у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовими поясненнями, де просить розгляду справи проводити за відсутності представника, а також закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, бо законом передбачено інший, позасудовий, порядок визнання особи безвісно відсутньою. Представник заінтересованої особи Військової частини [NUMBER] Козієнко Т.П. у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з письмовими поясненнями, звернувши увагу, що у даних правовідносинах ряд осіб мають право на звернення до командування військової частини для виплати їм грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця [PERSON] , однак заявницею особистого розпорядження військовослужбовця не надано, шлюб з ним розірвано, сповіщення № 213 від 01.11.2024 направлено з метою повідомлення матері військовослужбовця [PERSON] . Інші відомості стосовно членів родини, наявності дітей у військовослужбовця [PERSON] , крім матері, у командування військової частини відсутні. Тому просить закрити провадження у справі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно акту службового розслідування за фактом зникнення безвісти за особливих обставин в тому числі військовослужбовця [PERSON] , згідно витягу з журналу бойових дій військової частини [NUMBER] 9/169т, в районі [ADDRESS] під час виконання бойового завдання згідно БР № 214/3091/дск від 29.10.2024 внаслідок танкового обстрілу, [PERSON] кулеметник 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 рмп 2 бмпв/ч [NUMBER] зник безвісти за особливих обставин (том 1 а.с. 23-26 копія витягу). Наказом командира Військової частини [NUMBER] за № 2082 від 20.11.2024 за результатами службового розслідування наказано матроса [PERSON] безвісти зниклим внаслідок збройної агресії російської федерації в районі виконання бойового завдання населеного пункту гірник Донецької області 30.10.2024 (том 1 а.с. 19-22). Таким чином, з 30 жовтня 2024 року до цього часу [PERSON] перебуває у статусі особи, зниклої безвісти за особливих обставин. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, серед інших, справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Підстави для визнання особи безвісно відсутньою визначені ст. 43 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Частиною другою статті 46 ЦК України визначено, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (Закон № 2505-VIII) урегульовано правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей. Для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. За визначенням частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру. Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин електронна база даних, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, їх невпізнані останки, наявність чи відсутність рішення суду про визнання осіб, зниклих безвісти, безвісно відсутніми або оголошення померлими, а також інших даних, що використовуються для забезпечення обліку осіб, зниклих безвісти, з метою їх розшуку. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи. Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом. Водночас, статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», є відмінним від визнання особи безвісно відсутньою відповідно до положень ст. 43 ЦК України. Так, у частині третій статті 4Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», прямо передбачено, що надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством. При цьому саме по собі зникнення особи під час проведення воєнних дій за наявності обставин, що загрожували йому смертю, або обставин, що дають підстави припустити його загибель, не виключає визнання її безвісно відсутньою відповідно до положень статті 43 ЦК України. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 756/7364/24 (провадження № 61-17580св24) виснував, що підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою. У справі № 756/7364/24 суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні вимог серед іншого виходив з того, що будь-яких доказів правової зацікавленості у заявника у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою судом не встановлено, а посилання останнього на реалізацію його права, як батька на участь у вихованні дитини не можна визнати обґрунтованою та достатньою підставою для задоволення заяви. Так, згідно тексту заяви про визнання особи безвісно відсутньою, заявник [PERSON] посилалася на необхідність отримання грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги (том 1 а.с. 5). У судовому засіданні заперечувала щодо цього вказавши, що метою звернення є піклування про близьку людину , вона хотіла дізнатися про його місцезнаходження, щоб все було по закону і [PERSON] просто визнали безвісно відсутнім, не заперечуючи однак своє звернення до ТЦК та СП з відповідними заявами щодо отримання допомоги. Представник заявника адвокат Морозов В.Ю. у судовому засіданні зазначаючи мету звернення заявника до суду вказав на можливість отримання [PERSON] соціальних пільг, не уточнюючи яких саме, при цьому не заперечуючи мету звернення, вказану в тексті поданої до суду заяви, а саме отримання грошової допомоги. При цьому у матеріалах справи міститься копія рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким розірвано шлюб між сторонами у справі (а.с. 8 копія рішення), що виключає право заявниці на отримання одноразової грошової допомоги та будь яких соціальних пільг, як колишньої дружини військовослужбовця. При цьому постановою Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Морозова Вадима Юрійовича, який діє в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 залишено без змін. Таким чином, виходячи з викладеного, оскільки будь-яких доказів правової зацікавленості у заявника Труш І.С. у вирішенні питання про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, судом не встановлено, посилання сторони заявника на отримання соціальних пільг, суд не може визнати обґрунтованою та достатньою підставою для задоволення заяви, за відсутності таких, як і не може визнати достатньою підставою «встановлення місцезнаходження колишнього чоловіка та піклування про його долю». Стосовно необхідності закриття провадження у справі, то у справі 756/7364/24 Верховний Суд також зазначив, що закриваючи провадження у справі, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказаними положеннями процесуального закону визначено виключні підстави для закриття провадження у справі, серед яких встановлення судом обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження, а саме у зв`язку з незначенням у заяві мети, необхідної для визнання фізичної особи безвісно відсутньою, не передбачено. Закривши провадження у справі з формальних підстав, які, до того ж, не передбачені виключними підставами, визначеними статтею 255 ЦПК України, апеляційний суд законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті не перевіряв. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed