Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Бабій І.М. 07.08.2025 року через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на майно в порядку спадкування. Згідно прохальної частини поданої (на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяв без руху від 06.10.2025 року) позовної заяви просить суд: -Встановити юридичний факт постійного проживання спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] з [PERSON] разом на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] . -Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 (одну четверту) частку в квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] в порядку спадкування. Згідно матеріалів позовної заяви (а.с.1-5,19-21) заявлені позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому на момент смерті майно - 1/4 (одну четверту) частку в квартирі за адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті - склав заповіт, згідно якого заповів належне йому майно доньці [PERSON] . Позивач [PERSON] , реалізовуючи свої спадкові права після померлого батька [PERSON] , 26 червня 2025 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що на момент смерті її батько [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Так як [PERSON] в порядку вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після батька [PERSON] , оскільки на момент своєї смерті її батько [PERSON] , проживав разом з нею та матір`ю за адресою [ADDRESS] , позивач здійснювала догляд за батьком, а тому з метою захисту своїх порушених спадкових прав позивач звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити. Інших спадкоємців, які б претендували на спірне спадкове майно відсутні. Відповідач [PERSON] , який був зареєстрований разом в 2016 році з померлим дідусем [PERSON] за адресою [ADDRESS] та є онуком померлого, а відтак є особою, який міг би претендувати на отримання спадщини за померлим дідом по материнській лінії та відповідно є відповідачем по даній справі своїх вимог не спірне спадкове майно не заявляв. Короткий зміст та узагальнені доводи і позиції учасників справи Представник позивача - адвокат Бориславський А. Л. до підготовчого засідання подав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити (а.с.78). Відповідача [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений. До засідання подав заяву, згідно якої зазначив, що заявлені позовні вимоги визнає, викладені у позовній заяві обставини підтверджує. Просить справу слухати у його відсутності (а.с.42). Третя особа [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дулик Мирослава Богданівна в підготовче засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена. До судового засідання скерувала на адресу суду копію спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.44). Відповідно до положень ч.2 ст.198 ЦПК України, суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 223 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 197 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні. Зважаючи на положення ч.3,4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Зважаючи на відсутність підстав, передбачених ч.2 ст.198 ЦПК України, для відкладення підготовчого засідання, а також враховуючи подану відповідачем до початку розгляду справи по суті заяву про визнання позову, яка з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених на їх підтвердження доказів підлягає до задоволення, а тому враховуючи вимог статті 200 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Учасники справи в підготовче засідання, призначене на 11.12.2025 року, не з`явилися, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Рух справи в суді На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 08.08.2025 року справу передано для розгляду в провадження судді Білоуса Ю.Б. Ухвалою судді від 06.10.2025 року позовну заяву залишено без руху. 20.10.2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 05.11.2025 року відкрито провадження у справі, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Позиція Суду Оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, а також матеріали спадкової справи №23/2025 щодо спадщини померлого [INFO] [PERSON] , постановляючи рішення відповідно до вимог ст.200,265 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Встановлені судом обставини. Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] . Починаючи з 01 березня 2011 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується інформацією за фіксованою в долученій до матеріалів справи копії паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.7-9). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] 31 серпня 1991 року уклала шлюб із [PERSON] , після укладення шлюбу прізвище дружини - [PERSON] (а.с.47). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.46). Вказане свідчить про те, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . 8 грудня 2006 року [PERSON] , заповіла належну їй на праві приватної спільної сумісної власності частину квартири [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] (а..с.61). 8 грудня 2006 року [PERSON] , заповів належну йому на праві приватної спільної сумісної власності частину квартири [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] (а.с.59). Вказане стверджується долученими до матеріалів справи копіями заповітів (а.с.59,61). [INFO] померла [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть останньої серії [NUMBER] (а.с.63). [INFO] помер [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть останнього серії [NUMBER] (а.с.58). [PERSON] , будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Із Акту про встановлення факту проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Телур -6» (код 39781488, 79495, м. Винники, вул. Кільцева 6) від 10.06.2025 року вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] фактично на момент смерті [INFO] проживав разом з своєю донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] без реєстрації та вели спільне господарство (а.с.65). Доказом фактичного проживання [PERSON] є медичні карти амбулаторного хворого [PERSON] , в яких зазначено, місце проживання [ADDRESS] (а.с.70). До матеріалів долучено копію квитанцій про оплату послуг [PERSON] за вересень 2016 року, жовтень 2016 року, які також є доказом проживання та отримання ним послуг за адресою [ADDRESS] (а.с.71,72). Відповідно до свідоцтва № 468 про право власності на житло від 9 квітня 1992 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.54-55). Відповідач [PERSON] , який народився [INFO] та починаючи з 13 грудня 1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.48-49), є племінником позивача [PERSON] та онуком померлого [PERSON] (а.с.51,52). 26 червня 2025 року за №269/02-14 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] з підстав пропуску, передбаченого ст.1270 ЦК України, 6-ти місячного строку для прийняття спадщини. Роз`яснила право на звернення до суду для оформлення спадкових прав (а.с.64). Згідно матеріалів спадкової справи №23/2025, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] звернулась лише [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні. Донька померлого [PERSON] - [PERSON] 18.07.2025 року подала заяву про відмову у прийнятті спадщини. Спір виник щодо підтвердження позивачем [PERSON] факту спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті, а відтак фактичного прийняття в порядку вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадщини після такого, а також захисту порушених спадкових прав позивача шляхом визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Аналізуючи мотивованість та підставність заявлених позивачем вимог на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та обставинам справи суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач [PERSON] просила встановити факт постійного її проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем - [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова КЦС ВС від 05 березня 2025 року, справа № 643/12963/23, провадження № 61-17328св24). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Позивачка, пред`являючи позов, вказувала, що спадкодавець [PERSON] не був зареєстрований з нею у спірний квартирі за адресою: [ADDRESS] , будучи співвласником такої, однак фактично проживав в такій разом із позивачем, що стверджується долученими до матеріалів справи письмовими документами, які судом оглянуто. Крім того, як зазначає позивач і вказана обставина в ході судового розгляду не спростована, до моменту смерті [PERSON] позивач [PERSON] здійснювала за ним догляд. Реєстрація місця проживання спадкодавця за адресою, відмінною від адреси реєстрації та водночас фактичного проживання позивача, не може бути доказом того, що позивач не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження № 61-44149св18; від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, провадження №61-2387св22; від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23, провадження № 61-10383св24. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем на час його смерті позивач [PERSON] представила суд відповідні докази, які оцінено судом з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності. Зокрема, із Акту про встановлення факту проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Телур -6» (код 39781488, 79495, м. Винники, вул. Кільцева 6) від 10.06.2025 року вбачається, що громадянин [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] фактично на момент смерті [INFO] проживав разом з своєю донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] без реєстрації та вели спільне господарство. Доказом фактичного проживання [PERSON] є медичні карти амбулаторного хворого [PERSON] , в яких зазначено, місце проживання [ADDRESS] . До матеріалів долучено копію квитанцій про оплату послуг [PERSON] за вересень 2016 року, жовтень 2016 року, які також є доказом проживання та отримання ним послуг за адресою [ADDRESS] . Вказаний факт підтвердив і відповідач [PERSON] у поданій заяві про визнання позову. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов висновку про те, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, а саме дочкою померлого - [PERSON] , після смерті [INFO] якого прийняла спадщину, оскільки на час смерті батько проживав разом із нею, що підтверджується у своїй сукупності та взаємозв`язку належними і допустимими доказами. Вказані обставини визнано і відповідачем, про що останній подав до підготовчого засідання відповідну заяву. З правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, провадження № 14-22цс20; від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16, провадження № 14-70цс22, слідує, що відмова у позові через незаявлення вимог про встановлення вказаного факту не є підставою для відмови у позові про право власності (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 642/4502/17, провадження № 61-14982св23). А тому у справі, яка розглядаються судом, заявлена вимога про встановлення юридичного факту з`ясовується, оцінюється, як у мотивувальній частині, так і резолютивній частині судового рішення, що не є порушенням вимог закону. Судом встановлено, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , немає. А тому суд приходить до висновку про те, що наявні правові підстави для встановлення юридичного факту постійного проживання спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] з [PERSON] разом на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1ст. 1297 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23). Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, судом встановлено, що позивач мешкала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є єдиним спадкоємцем за заповітом, оформити свої спадкові права у нотаріуса позивач не змогла через не підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, в даній справі існують підстави для застосування виняткового способу захисту прав позивача шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відтак, позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на майно, належне її померлому батьку, також підлягають задоволенню у повному обсязі, адже ці вимоги належним чином обґрунтовані та підтверджуються наявними матеріалами справи. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, встановлює факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнає за нею право власності на 1/4 (одну четверту) частку в квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] в порядку спадкування. Щодо наявної в матеріалах справи заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22). Встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд обґрунтовано не бере до уваги факт визнання позову відповідачем, зазначивши про це у своєму рішенні ( постанова КЦС ВС від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, провадження № 61-11993св23). Зважаючи на те, що за результатами розгляду справи судом встановлено законні та правові підстави для встановлення відповідного юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування, а тому відповідно до норм статті 206 ЦПК України, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки з наведених вище підстав, визнання відповідачем позову не суперечить зазначеним вимогам закону. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень ч.3 ст.2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] та відповідно до п. 9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при поданні позову до суду (а.с.11). В позові заявлено дві вимоги - 1 вимога немайнового характеру, за яку підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. та 1 вимога майнового характеру, за яку підлягав сплаті судовий збір в розмірі 6 163,50 грн. Розмір судового збору за вимогу майнового характеру розраховано судом наступним чином. Згідно долученого до матеріалів справи висновку про вартість майна, вартість квартири за адресою [ADDRESS] , становить 2 465 400 гривень, відтак вартість 1/4 частки в квартирі становить - 616 350 гривень. Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб Відтак, розмір судового збору становить 6 163,50 грн.,тобто 1% від 616 350 гривень. Відповідно до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із позовом, а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то з врахуванням положень ч.6 ст. 141, ч.1 ст.142 ЦПК України відповідна сума судового збору в розмірі 605,60 грн. (50% від 1 211,20 грн.) та 3081,75 грн. (50% від 6 163,50 грн.), разом 3687,35 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved