Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила суд визнати за позивачем право власності на земельні ділянки: кадастровий номер 1221881200:01:001:0387, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та кадастровий номер 1221881200:01:001:0386, площею 0,0460 га, для ведення особистого селянського господарства, а всього площею 0,296 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належали [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі Державного акту на право власності на землю серії ІІ-ДП № 058908, виданого 26 лютого 2001 року. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт від 25.01.2012, яким заповіла [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 09.12.2024 державний нотаріус Шостої криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким [PERSON] успадкувала вищевказаний житловий будинок. Разом з тим, 09.12.2024 нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] щодо іншого спадкового майна земельної ділянки площею 0,2960 га, що розташована за вищевказаною адресою та не включена до заповіту. Позивачу рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності. Після смерті [PERSON] , належне їй за життя майно, за заповітами, успадкували також її онуки [PERSON] та [PERSON] . Позивач є зареєстрованою у будинку [ADDRESS] , є єдиною власницею даного будинку, єдиною хто користується та обслуговує земельну ділянку площею 0,296 га, що розташована за вказаною адресою. Представник позивача, посилаючись на ч.1 ст. 377 ЦК України, ч.1 ст. 120 ЗК України та судову практику ВС, щодо переходу до особи, яка набула право власності на житловий будинок, права власності чи користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (користувача), просив визнати за позивачем право власності на вищевказану земельну ділянку. Ухвалою судді від 20.10.2025 уточнений позов прийнято до судового розгляду, визначено іншу дату підготовчого засідання та роз`яснено відповідачам право на подання відзиву (а.с. 126). 11.12.2025 позивач та її представник у судове засідання не прибули, суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності та задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, надали засобами поштового зв`язку заяви про розгляд справи за їх відсутності, визнання позовних вимог та відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,2960 га, за адресою [ADDRESS] . Неявка вищевказаних осіб до суду, в силу ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в підготовче засідання всіх учасників по справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося, в силу ч.2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] , дошлюбне прізвище якої « [PERSON] », є донькою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та шлюб позивача (а.с. 8-9). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.05.2016, виданого виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с. 10). За життя, а саме 25.01.2012 [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належний їй будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується змістом заповіту, реєстровий номер № 7 (а.с. 10, 91 зворот, 92-93). Окрім вказаного будинку, [PERSON] за життя набула право власності на земельну ділянку площею 0,296 га, призначену для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 058908 від 26.02.2001 (а.с. 13). Як слідує з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці за заповітами на майно, відмінне від спірної земельної ділянки (а.с. 30, 38, 55, 58), а також [PERSON] (нині [PERSON] ), як спадкоємець за заповітом, предметом якого був житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39, 42 зворот). [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно відмінне від спірної земельної ділянки (а.с. 53, 65, 76), а [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 108). На час відкриття спадщини, [PERSON] проживала одна (а.с. 31-32), за життя нею складено заповіти № 7 від 25.01.2012 (на користь позивача, охоплює вищевказаний житловий будинок), № 110 від 08.11.2012 (на користь [PERSON] , охоплює земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва) та № 62 від 05.04.2016 (на користь [PERSON] , охоплює квартиру та земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва), отже інші спадкоємці за заповітом та спадкоємці за законом, які б прийняли спадщину, відсутні. Разом з тим, постановою від 09.12.2024 державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,2960 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, оскільки вищевказана земельна ділянка не вказана у заповіті, а спадкоємиця не надала доказів для спадкування за законом (а.с. 110-111). Згідно інформації витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 27-28.05.2024 (а.с. 14-15), що узгоджуються з актуальними даними Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Інформація Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, земельні ділянки: кадастровий номер 1221881200:01:001:0387, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та кадастровий номер 1221881200:01:001:0386, площею 0,0460 га, для ведення особистого селянського господарства, а всього площею 0,296 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та за життя належали [PERSON] (а.с. 154-155). Судом встановлено, що право позивача на вищевказану земельну ділянку, загальною площею 0,2960 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та нерозривно пов`язана з успадкованим позивачем житловим будинком, не визнається, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.\~16\~ЦК України,\~кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, визнання права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно з ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.\~ Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Подібного змісту висновки сформовано у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №\~691/1240/18, постанові ВП ВС від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 та ряді інших. Беручи до уваги викладене, зокрема те, що позивач у визначеному законом порядку, в порядку спадкування з заповітом після смерті [PERSON] набула право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , то до неї, в силу вищевказаних норм законодавства, перейшло й право власності на земельну ділянку загальною площею 0,296 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та складається земельних ділянок: кадастровий номер 1221881200:01:001:0387, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та кадастровий номер 1221881200:01:001:0386, площею 0,0460 га, для ведення особистого селянського господарства, що належали [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі Державного акту на право власності на землю серії ІІ-ДП № 058908, виданого 26 лютого 2001 року (а.с. 13). Враховуючи викладене, а також визнання позову відповідачами, що не суперечить закону та порушує права інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved