Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-16 00:00:00

16.04.2025 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування вказавши, що з 2003 року по травень 2022 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 10.10.2019 року, за час шлюбу, вони придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі вони проживали разом з трьома спільними дітьми. Під час спільного життя відповідач щодо неї застосовував домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, що стало причиною розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач зробив неможливим подальше проживання у вказаному житловому приміщені, вона з дітьми була змушена з`їхати з квартири. Згодом відповідач замінив замки в квартирі, чим обмежив до неї доступ. Вона неодноразово зверталася до ГУНП у Волинській області з приводу вчинення неправомірних дій відповідачем, проте, їй було рекомендовано з даним питанням звернутися до суду. Враховуючи, що квартира перебуває у власності сторін, як спільне майно подружжя, вона має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою цієї квартири, як її співвласник. Просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення її в квартиру та передати комплект ключів від вхідних дверей; стягнути з відповідача на її корить судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2025 року вказану позову заяву прийнято до провадження суду, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11.11.2025 року відповідач подав відзив на позову заяву в якому зазначив, що перешкоди у користуванні квартирою він позивачці не чинить, позивачкою не надано доказів, що він здійсни в заміну замків на вхідних дверях квартири. Просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 106). Відповідь на відзив на позовну заяву від сторони позивача на адресу суду не надходила. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні до викладеного у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що відповідач жодним чином не чинить перешкоди у користуванні квартирою, з даним позовом позивачка звернулася до суду, щоб здійснювати тиск на відповідача, виставити його в негативному світлі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2003 року по 03.05.2022 року. Від шлюбу сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] [INFO] , дочку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] 10.10.2019 року, під час, шлюбу сторони придбали квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що станом на 15.09.2023 року право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] зареєстроване за позивачкою [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовану презумпцію спільного майна подружжя, яка полягає у тому , що майно набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджанням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права сумісної спільної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Судом встановлено, що відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири за адресою: [ADDRESS] , чим позбавив можливості позивачку користуватись житлом. Зазначені обставини об`єктивно підтверджуються листами Луцького РУП ГУНП у Волинській області. Так, листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 24.10.2023 року вбачається, що факти, викладені [PERSON] в іі зверненні до поліції знайшли своє підтвердження: замок у вхідних дверях квартири [ADDRESS] був замінений [PERSON] без її згоди, дублікат ключів їй не надавався (а.с. 11). Крім того, з листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 20.03.2025 року вбачається, що при виїзді за адресою: [ADDRESS] було встановлено, що [PERSON] дійсно замінив замки в квартирі за вказаною адресою, чим обмежив [PERSON] доступ до вказаної квартири (а.с. 10). На думку суду, про наявність спору між сторонами, свідчить і сам факт звернення позивачки [PERSON] з даною позовною заявою. Вказані докази підтверджують, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні належною їй квартирою. Суд вважає, що стороною відповідача належними, допустими, достатніми та достовірними доказами, докази, надані стороною позивача не спростовані. При вирішенні питання про вселення суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, судом встановлено, що квартира є спільним майном подружжя (доказів протилежного відповідач суду не надав, зважаючи на презумпцію спільної сумісної вланості) та позивачці належить частина квартирі на праві власності і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, суд приходить до висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно. Оскільки судом встановлено, що відповідач своїми діями, створює позивачці перешкоди у реалізації останньою права користування житлом, тому це право підлягає захисту у суді шляхом вселення позивача у спірну квартиру та зобов`язання відповідача передати позивачу ключі від квартири. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачкою при звернені до суду у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved