Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

До Соборного районного суду міста Дніпра 08 жовтня 2025 року з Шевченківського районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про визнання договору оренди землі укладеним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником гаражу за [ADDRESS] , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 842735312101 на підставі договору купівлі-продажу за № 2072 від 17.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Аршавою І.А., вищезазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:03:156:0043, розміром 0,0040 га. яка відноситься до земель комунальної власності. Оскільки, вказане нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою на якій воно знаходиться, тому 19.06.2023 позивач звернувся до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, з метою оформлення правового статусу земельної ділянки, подавши заяву про підготовку договору оренди з необхідними документами. 14 вересня 2023 року [PERSON] отримав від Департаменту відмову у підготовці договору оренди землі по [ADDRESS] , оформлену листом Щодо підготовки договору оренди землі № 8/9-610 від 25 липня 2023 року. Вважає вказану відмову протиправною, такою, що порушує його права, а відтак просив суд визнати укладеним договір оренди землі між [PERSON] та Дніпровською міською радою на умовах зазначених позивачем. Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому заперечував проти позову, оскільки позивач використовує земельну ділянку не за її призначенням оскільки на ній розташована нежитлова одноповерхова капітальна будівля, а не гараж. Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив, в якій заперечував доводи викладені у відзиві з підстав зазначених у позові, просив позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено судом, в 2017 році рішенням Дніпровської міської ради №202/19 від 13.04.2017 було надано дозвіл на відведення земельної ділянки [PERSON] по фактичному розміщенню гаража № [NUMBER] що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпровської міської ради VII скликання №123/39 від 19.12.2018 було передано земельну ділянку в оренду [PERSON] . У зв`язку з набуттям позивачем права власності на гараж № [NUMBER] що розташований за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку по фактичному розміщенню гаража № [NUMBER] булу вилучено з користування громадянки [PERSON] на користь позивача, про що складено Акт обстеження № 6/22-0619 від 25.06.2019, яким також було встановлено, що на земельній ділянці розташований одноповерховий капітальний гараж. Дніпровською міською радою VIII скликання прийнято рішення №238/9 від 28.07.2021 про передачу земельної ділянки [ADDRESS] в оренду позивачу, по фактичному розміщенню гаража № [NUMBER] , строком на 5 років. Крім того Дніпровська міська рада в цьому рішенні зобов`язала позивача у тримісячний строк з моменту прийняття свого рішення укласти з міською радою в установленому порядку договір оренди земельної ділянки. Рішеннями Дніпровської міської ради № 88/23 від 29.06.2022, №41/30 від 30.11.2022, №141/36 від 19.04.2023, було вирішено продовжити позивачу строк укладання договору оренди землі на три місяці. Позивач 19.06.2023 звернувся до департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради з письмовою заявою про підготовку договору оренди земельної ділянки за фактичним розміщенням гаража № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] . Під час повторного проведення обстеження земельної ділянки представниками Департаменту було складено Акт обстеження земельної ділянки № 4/36-0523 від 30.05.2023, згідно з яким на вказаній земельній ділянці розташований не одноповерховий капітальний гараж в якому розміщене авто, як зазначає позивач, а нежитлова одноповерхова капітальна будівля. У своєму листі департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради №8/9-610 від 25.07.2023, посилаючись на інформацію з інформаційної довідки №337771357 від 03.07.2023, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер майна: 842735312101) дійшов висновку, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] знаходиться гараж, який перебуває у волості позивача, однак, відповідно до Акту фактичного обстеження земельної ділянки від 30.05.2024 №4/36-0523 на земельній ділянці розташована нежитлова одноповерхова капітальна будівля. Враховуючи вище зазначене, департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради №8/9-610 від 25.07.2023, позивачу було повернуто пакет документів наданих ним до заяви про підготовку договору оренди земельної ділянки за фактичним розміщенням гаража № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , та відмовлено у підготовці договору оренди зазначеної вище земельної ділянки. Цільове призначення зазначеної вище земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:156:0043: для будівництва індивідуальних гаражів, вид використання: фактичне розміщення гаража. Враховуючи правовстановлюючі документи, які посвідчують речове право позивача саме на гараж та цільове призначення земельної ділянки - для будівництва індивідуальних гаражів, використання шляхом розміщення нежитлової будівлі відмінної від будівлі гаражу є порушенням чинного законодавства України, що регулює земельні відносини. Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 04.12.2018 у справі №32/563 (провадження №12-172гс18) відсутність рішення про передачу в оренду земельної ділянки, тобто волевиявлення орендодавця на виконання орендних земельних правовідносин, виключає можливість передачі цієї земельної ділянки в користування (оренду) шляхом укладення відповідного договору оренди. Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 116 і частини першої статті 124 ЗК України при вирішенні спору про визнанім укладеним договору оренди земельної ділянки комуйальної власності викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 17.01.2011 у справі №35/390 (провадження №3-66г10), для відступлення від якого Велика Палата Верховного Суду підстав не вбачає. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Відповідно до постанови ВП ВС 145/2047/16 від 16 червня 2020 року «Укладеним договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, належної формою договору оренди землі - є письмова форма викладена у одному або кількох документах». Істотним умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також умови, що яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Відсутність у договорі однієї істотної умови є підставою для відмови у реєстрації договору. Істотні умови визначені ст.15 15 Закону № 161-ХІУ, а саме це об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Як зазначено у постанові ВП ВС від 15 січня 2020 року № 322/1178/17 «Якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотримались письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Зазначене правило стосується договорів , які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Реалізація права оренди можлива лише після реєстрації такого права». Разом із цим, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення певних прав (інтересів) позивача відповідями Дніпровської міської ради. За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог та порушення його права. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed