Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог 13.06.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати кооперативну квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя; визнати за [PERSON] право власності на частину цієї квартири. Позов обгрунтований тим, що позивач з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.09.1984 по 02.12.2017. В період шлюбу подружжя набуло у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом виплати кооперативного пая. Позивач вказує, що він вписаний в ордер №002211 на квартиру, з моменту вселення до житла на постійній основі проживає в ній, проте йому стало відомо, що 19.04.2024 на підставі заяви [PERSON] він знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачка вважає вказану квартиру своєю особистою власністю. На думку\~ [PERSON] \~відповідачка порушила\~його право\~ власності\~на житло,\~оскільки квартира\~є \~спільним сумісним\~майном подружжя,\~а тому він має право на частину цієї квартири. Процедура та позиції сторін Відповідно до ухвали суду від 17.06.2024 задоволено клопотання [PERSON] , відстрочено йому сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі; у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 03.08.2024 [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 54-56). Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву [PERSON] вказала, що до укладення шлюбу з відповідачем вона була взята на облік в житловому управлінні за №2857 для зарахування в члени житлово-будівельного кооперативу, в подальшому вже після укладення шлюбу разом з [PERSON] отримали ордер і вселились до квартири. Позивач за зустрічною позовною заявою зауважує, що грошові кошти, які вносились як пай за квартиру, були внесені нею особисто та її матір`ю [PERSON] , яка подарувала їй частину коштів. Зазначає, що на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22.10.2008 за № 785 саме на її ім`я 28.10.2008 було видане свідоцтво про право власності на квартиру. [PERSON] звертає увагу, що оскільки при визначенні правого режиму кооперативної квартири як спільного сумісного майна подружжя має значення встановлення джерела походження грошових коштів, які були сплачені як пайові внески, враховуючи, що 1/3 частину пайового внеску сплачено її матір`ю, як дар доньці, а відтак 1/3 частина спірної квартири повинна бути визнана її особистою приватною власністю. Відповідно до\~ ухвали\~суду від\~17.09.2024зустрічну позовну заяву [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~права особистої\~приватної власностіприйнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя; здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі (а.с. 76-77). 23.01.2025 представник [PERSON] адвокат Шкляєв К.В. направив відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 104-106), в якому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Адвокат зауважує, що [PERSON] до зустрічної позовної заяви не долучила докази, які підтверджують факт дарування їй матір`ю [PERSON] грошових коштів у розмірі 2741,00 рублів, що складає 1/3 частину пайового внеску за квартиру, оскільки договір дарування в сумі, яка перевищує 500 карбованців, відповідно до ЦК України в редакції від 1963 року, повинен був бути нотаріально посвідчений. В решті зміст відзиву на зустрічну позовну заяву аналогічний зі змістом первісної позовної заяви. Відповідно до ухвали суду від 12.02.2025, яка постановлена судом без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання адвоката Шкляєва К.В., продовжено строк на подання відзиву на зустрічну позовну заяву (а.с. 111-113). Інші заяви по суті справи не надходили. Згідно з ухвалою суду від 08.04.2025, яка постановлена судом без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 117-118). В судових засіданнях [PERSON] вимоги первісної позовної заяви підтримав в повному обсязі, заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви. Додатково пояснив, що він перебував в черзі на отримання житла за місцем роботи. Кооперативну квартиру вони з дружиною отримували на двох, кошти сплачували зі спільного бюджету. Після отримання двокімнатної квартири він був знятий з черги на отримання житла. Заперечував, що кошти тещею були подаровані його дружині, вказує, що кошти були сплачені матір`ю на їх родину, надані подружжю. Також зазначив, що йому не було відомо про реєстрацію права власності на спірну квартиру лише за [PERSON] , він дізнався про це в квітні 2024 року, коли отримав повідомлення, що він знятий із зареєстрованого місця проживання за заявою колишньої дружини як власника житла, у зв`язку з чим і звернувся до суду, оскільки квартира є спільною власністю. Представник позивача за первісною позовною заявою - адвокат Шкляєв К.В. підтримав первісні позовні вимоги та просив їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Адвокат зазначив, що спірне майно набуте під час шлюбу сторін, перший внесок за квартиру був внесений в червні 1986 року, останній - в 1992 році, а відтак квартира є спільним сумісним майном подружжя, яка підлягає поділу. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю. В судових засіданнях [PERSON] просила відмовити в задоволенні первісної позовної заяви та задоволити зустрічні позовні вимоги. Пояснила, що протягом шести років до укладення шлюбу перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, саме її мати подарувала їй грошові кошти, які складають 1/3 частину пайового внеску за квартиру. В подальшому всі пайові щомісячні платежі вона сплачувала зі своєї заробітної плати, робила ремонт в квартирі за свої кошти, її колишній чоловік грошові кошти на сплату пайових внесків та ремонт житла не надавав. Підтвердила, що вона зняла з реєстрації [PERSON] , оскільки він її ображав, проте з квартири не виганяла. Представник [PERSON] адвокат Демчик Н.О. заперечувала проти задоволення первісних позовних вимог, просила задоволити вимоги зустрічної позовної заяви. Крім того, в судовому засіданні 10.12.2025 адвокат Демчик Н.О. подала заяву про застосування до первісних позовних вимог позовної давності, посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на квартиру серії [NUMBER] видане [PERSON] 28.10.2008, шлюб між сторонами розірваний 02.12.2017, а на вимоги про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу позовна давність становить три роки, з позовною заявою [PERSON] звернувся лише 13.06.2024, тобто зі спливом зазначеного строку, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (а.с. 138). ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.09.1984, що ними не заперечувалось, який був розірваний 02.12.2017, що підтверджується змістом свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.12.2017 (а.с. 9). Відповідно до повідомлення Корольовської районної ради народних депутатів м. Житомира від 30.01.1979 за № 186 [PERSON] повідомлена про те, що її заява про зарахування в члени ЖБК взята в житловому управлінні на облік за № [NUMBER] і буде розглянута в подальшому в порядку черговості (а.с. 58). Згідно з повідомленням Ощадної каси № 75/01 від 17.06.1986 [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , здійснила переказ на рахунок Об`єднаного ЖБК вступного внеску на ім`я [PERSON] в сумі 2741,21 грн (а.с. 61, 62, 116). Зі змісту копій квитанцій до прибуткових касових ордерів №53 від 17.06.1986 Об`єднаного будівельного кооперативу [PERSON] сплатила вступний внесок в розмірі 40,21 руб. та 2 пайові внески на суму 2691,00 руб. (а.с. 60). Згідно з ордером на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу від 02.11.1987 №002211, виданого члену ЖБК № 2 на сім`ю з 2-х осіб, [PERSON] надано право на зайняття жилого приміщення в ізольовані квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї [PERSON] , [PERSON] - чоловік (а.с. 8). Вулиця К. Лібнехта в подальшому перейменована на проспект Миру. Відповідно до реєстраційного посвідчення Житомирського міжміського бюро технічної інвентаризацій від 02.07.1992 квартира [ADDRESS] на праві особистої власності зареєстрована за [PERSON] на підставі довідки №809 про сплату паю, виданої 30.06.1992 житловим кооперативом №2 (а.с. 10). [PERSON] виданий технічний паспорт на вказану квартиру (а.с. 11-14). Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу №2 від 18.08.2017 вбачається, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Зі змісту довідки-характеристики №26 від 20.08.2024, наданої ОСББ «Проспект Миру 19» власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] , вбачається, що повний пайовий пай за квартиру в сумі 8381,91 руб. виплачений в 1993 році в повному обсязі, заборгованість відсутня, інформація надана на підставі документів, переданих ЖБК № 2 при передачі будинку ОСББ (а.с. 63). Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 28.10.2008 Виконкомом Житомирської міської ради, вказана квартира на праві власності належить [PERSON] (а.с. 66, 67). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №381310355 від 03.06.2024 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 6, 69). Листом Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №10-10/2730/2024 від 19.04.2024 [PERSON] повідомлений, що за заявою власника квартири він 19.04.2024 знятий із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка і мотиви суду. Щодо вимог первісної позовної заяви про поділ спільного сумісного майна подружжя. Звертаючись до суду з первісною позовною заявою [PERSON] просив визнати кооперативну квартиру спільним сумісним майном подружжя, поділити її шляхом визнання за ним права приватної власності на 1/2 її частину. На підставі матеріалів справи встановлено, що пайові внески за квартиру були сплачені у період з 1986 по 1993 роки. Відповідно до частини третьої\~статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з пунктом 4 «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» ЦК України від 16.01.2003, який набув чинності з 01.01.2004,\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, на час виникнення спірних правовідносин щодо набуття у власність кооперативної квартири діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі -\~КпШС України), який втратив чинність з набранням чинності Сімейним кодексом України, який набув чинності одночасно з Цивільним кодексом України. Отже, до спірних правовідносин також підлягають застосуванню норми ЦК України від 18.07.1963, Кодексу законів про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Відповідно до статтей 15-17\~Закону України «Про власність»\~(у редакції, чинній на час внесення пайових внесків за спірну квартиру) було встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом та\~Кодексом про шлюб та сім`ю\~України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними Згідно зі статтями\~22,\~28 КпШС України\~(у редакції, чинній на час сплати пайових внесків за спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пунктах 5-1, 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд; при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК УРСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. У підпункті б) пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до частини першої статті 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Отже, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. У\~статті 60 Сімейного кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004, містяться подібні до норм КЗпШС України положення, в якій визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція\~статті 22 КпШС України\~та\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За правилами ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом під час розгляду справи встановлено, що вступні та пайові внески за спірну квартиру виплачувались, починаючи з 1986, повністю були сплачені в 1993 році, тобто у період перебування сторін у шлюбі. На підставі досліджених доказів судом не встановлено, що внески сплачувались не за рахунок спільних коштів, а отже виходячи з принципу презумції спільності майна подружжя, суд робить висновок, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, їх частки у праві власності є рівними, що відповідає положенням частини першої статті 28 КпШС України. З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у спільну власність [PERSON] та [PERSON] , незалежно від того, хто перебував в черзі ЖБК, на чиє ім`я зареєстровано право власності на квартиру. Не знайшли свого підтвердження належними доказами доводи відповідачки за первісним позовом, що всі внески за квартиру сплачувалиь нею особисто, [PERSON] коштів на сплату внесків не надавав, не підтверджено доказами, що подружжя не мало спільного сімейного бюджету. За наявності спору про поділ майна подружжя вона підлягає поділу за рішенням суду. Судом встановлено, що сторони весь час спільно проживають в спірній квартирі, кожен користується окремою кімнатою, іншого житла на праві власності не мають. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, виходячи зі змісту заявленої позивачем за первісним позовом позовної вимоги про поділ майна, суд доходить висновку про її обґрунтованість, квартира [ADDRESS] , яка є спільним супісним майном подружжя, підлягає поділу шляхом визнання за кожним з колишнього подружжя права власності на 1/2 частину спірної квартири. Водночас, не підлягає до задоволення позовна вимога первісної позовної заяви про визнання кооперативної квартири спільним сумісним майном подружжя з огляду на таке. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, від 23 січня 2024 у справі № 523/14489/15 зроблені правові висновки, які є обов`язковими до застосування судами нижчих інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, що у спорі про поділ майна подружжя не підлягає до задоволення позовна вимога, зокрема, про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, яка не є ефективним способом захисту порушеного права. Питання належності майна до спільного сумісного майна подружжя, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення як обставину, яка підлягає встановленню в межах предмета доказування. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги\~про поділ спільного сумісного майна. За наведених обставин суд відмовляє в задоволенні вимоги позовної вимоги за первісним позовом про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, оскільки така вимога є неефективним способом захисту порушеного права позивача за первісним позовом і не призводить до його відновлення. Щодо вимоги зустрічної позовної заяви про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 1/3 частину квартири. В зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджує, що 1/3 частина пайових внесків за квартиру в розмірі 2741,00 рублів була сплачена матір`ю [PERSON] - [PERSON] , які були подаровані їй особисто, а відтак належать їй на праві особистої приватної власності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 КЗпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розподіл обов`язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на сторону, яка посилається на ці обставини. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, в обов`язок позивачки за зустрічним позовом входить доведення обставин, що частина грошових коштів, яка була сплачена в рахунок внесків за спірну квартиру, належала їй особисто і не є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України (в редакції від 18.07.1963, чинній на момент передачі грошових коштів) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До матеріалів справи сторона позивача за зустрічним позовом не долучила нотаріально- посвідчений договір дарування грошових коштів в розмірі 2741,00 руб. особисто [PERSON] , в судових засіданнях вона вказувала, що договір дарування між нею та матір`ю в письмовому вигляді не укладався. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заперечував, що кошти тещею були подаровані особисто доньці, зазначав, що кошти були надані їм як подружжю. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд робить висновок, що позивач за зустрічним позовом не довела на підставі належних і допустимих доказів, що кошти матір`ю були їй подаровані особисто. З огляду на те, що судом не встановлено, що частина коштів, які були сплачені в рахунок внесків на придбання спірної квартири, належали [PERSON] особисто, як подарунок матері, тому у суду відсутні правові підстави визнати 1/3 частину квартири особистою приватною власності [PERSON] , тобто вимога зустрічної позовної заяви не підлягає задоволенню. Щодо застосування позовної давності до вимог [PERSON] про поділ майна. В судовому\~засіданні 10.12.2025 адвокат Демчик Н.О. подала заяву про застосування до вимог первісної позовної заяви позовної давності, в якій вказала, що [PERSON] звернувся з позовом з пропуском 3-річного строку, встановленого в ст. 72 СК України, який обраховується з часу розірвання шлюбу між подружжям, тобто з 02.12.2017. Право на звернення до суду за захистом, закріплене\~статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі\~статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. Статтями\~256-257\~та\~261 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Нормами ч. 2\~ст. 72 СК України\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга\~статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі №509/2196/15. Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Звертаючись до суду з первісним позовом позивач зазначив в ньому, що в квітні 2024 року він отримав лист, зі змісту якого дізнався, що він знятий з зареєстрованого місця проживання за заявою колишньої дружини як одноосібної власниці квартири. Звернувшись до колишньої дружини, він дізнався, що вона вважає спірну квартиру своєю особистою власністю і має намір розпорядитись нею на власний розсуд. Доводи позивача за первісним позовом пітверджуються змістом листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, який датований 19.04.2024 (а.с. 5), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] повідомляється про те, що він знятий із зареєстрованого місця проживання за заявою власника житла, а також відомостями з ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області, які надійшли на запит суду про встановлення зареєстрованого місця проживання сторін на виконання вимог ч. 7 ст. 186 ЦПК України, згідно з якими [PERSON] знятий з реєстрації з 19.04.2024 (а.с. 43). В судових засіданнях сторони не заперечували обставину, що вони весь час проживають в спірній квартирі, іншого житла не мають. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судових засіданнях дійсно заперечувала право [PERSON] на квартиру, зазначаючи, що пайові внески весь час вона сплачувала лише за особисті кошти. За таких обставин, суд визнає обгрунтованими доводи позивача за первісним позовом [PERSON] про те, що про порушення свого права власності на квартиру він дізнався з часу отримання листа про зняття його з реєстраії в квітні 2024 року, з первісним позовом до суду він звернувся 13.06.2024, тобто в строк, встановлений в ст. 72 СК України. Отже, суд відхиляє доводи адвоката Демчик Н.О. про те, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки вони є помилковими. Крім того, відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень СК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений, зокрема, ст. 72 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який був запроваджений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» (зі змінами та доповненнями) з 12 березня 2020 року по всій території України і тривав до 30 червня 2023 року. На підставі викладеного вище, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази на підтвердження власних доводів, проаналізувавши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов переконливого висновку про задоволення вимоги первісного позову про поділ спільного сумісного майна подружжя і визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину спірної квартири, відповідно в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог. V. Розподіл судових витрат На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що на підставі ухвали суду від 17.06.2024 [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, з огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, з відповідача за первісним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн пропорційно до розміру задоволеної вимоги про поділ майна подружжя. Понесені позивачкою за зустрічним позовом витрати зі сплати судового збору покладаються на неї, оскільки суд відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Outcome: approved