Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить Визнати договір купівлі-продажу 1/2 квартири [ADDRESS] укладеним між [PERSON] і [PERSON] від 10.10.2020 року дійсним. Позов мотивований наступним. [PERSON] , яка є матір`ю Позивача і Відповідача (рідні (брати) належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. 01.10.2020 року Позивач у порядку спадкування набув право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . 08.10.2020 року Відповідач у порядку спадкування набув право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . 10.10.2020 року між Позивачем і Відповідачем був укладений договір купівлі-продажу 1/2 квартири [ADDRESS] . За договором Позивач придбав, а Відповідач продав 1/2 квартири [ADDRESS] . Сторони домовились з усіх істотних питань. Договір не був нотаріально посвідченим, оскільки події відбувались у вечері, Відповідач неодноразово наполягав на передачі коштів, при цьому відповідно до п.п. 4.1; 4.2 Продавець і Покупець зобов`язувались протягом 10 днів з моменту сплати коштів посвідчити у нотаріуса зазначений договір. 10.10.2020 року Покупець сплатив Продавцю кошти за 1/2 квартири [ADDRESS] , а Продавець передав Покупцю придбане житло. За усною домовленістю 11.10.2020 року Позивач і Відповідач повинні були оформити договір купівлі-продажу у приватного нотаріуса. Починаючи з 11.10.2020 Відповідач почав ухилятись від посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріуса, спочатку дії переносились "на завтра", потім "чуть пізніше", "необхідно вирішити як бути з військкоматом і їх обліками" і таке інше. Позивач до 01.11.2020 року намагався за допомогою перемовин домовитись про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. З 02.11.2020 року Позивач почав направляти Відповідачу письмові звернення про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На даний час через поведінку Відповідача стосунки між Позивачем і Відповідачем погіршились, Відповідач на дзвінки не відповідає. Позивач неодноразово письмово звертався до Відповідача про необхідність посвідчення договору нотаріально, але Відповідач посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріуса уникає. Таким чином 10.10.2020 року за договором купівлі-продажу 1/2 квартири [ADDRESS] між Позивачем і Відповідачем були узгоджені усі істотні умови договору: предмет договору, ціна, строки виконання, відповідальність сторін. 10.10.2020 року відбулось повне виконання договору Позивач сплатив обумовлену договором вартість придбаного майна, а Відповідач прийняв придбане майно і на даний час проживає у кв. [ADDRESS] разом з сім`єю. З 11.10.2020 року Відповідач безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що порушує право власності Позивача, призводить до перебування Позивача і його сім`ї у невизначеному стані. Позивач має право на захист свого порушеного цивільного права та інтересів судом. Ч.2 ст.220 ЦК України передбачено, що захист такого порушеного права може бути здійснено шляхом визнання договору дійсним. Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про проведення розгляду у його відсутності, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про проведення розгляду у його відсутності, просить відмовити в задоволенні позову. Подав відзив, який мотивований таким. Відповідач повідомляє суд, що ніякого договору купівлі -продажу майна він з Позивачем не заключав та не підписував. Договір долучений до позову є підробкою. Грошових коштів за продаж він від Позивача не отримував, і не давав відповідно ніякої розписки. Документ долучений Позивачем до позову у вигляді розписки є підробленим. Після отримання ним матеріалів позову 08.09.2021 року, відповідач, ознайомившись з документами, звернувся з заявою про злочин (ст. 358 ч.1 -підробка документів) до Чергової частини ВП№2 Херсонського районного управління Поліції ГУНП у Херсонській обл. про що було порушено кримінальну справу №12021232020000868 -08.09.2021р., матеріали внесено до ЄРДР також 08.09.2021р. Позивач є діючим Адвокатом, має вищу юридичну освіту, має достатній досвід цивільних, кримінальних, господарських справ має знати, що відповідно до ст. 657 ЦК України, договори купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню, у разі недодержання таких вимог, договір є нікчемним. Відповідно до частини першої ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), я покупець приймає або зобов`язується прийняти майно сплатити за нього певну грошову суму. Але у матеріалах справи немає ніяких доказів фактичної передачі частини квартири (майна). Загальна практика підтвердження передачі -прийому майна -підписання Акту прийому -передачі, але такого документу суду не надано, тобто факт передачі майна відсутній. Передача грошових коштів у значній сумі, а саме 20000 доларів СІЛА зазвичай проходить за участю свідків, та з проведенням покупюрної перевірки у відділенні банку з метою виключити передачу фальшивих грошей, але Позивачем не зазначені свідки та факт перевірки грошей з метою доказу передачі цих коштів. Фактично підроблена розписка не може підтвердити факт передачі грошових коштів, а інших доказів не надано. Зазначає, що що у день підписання «договору», а саме 10.10.2020 він був за межами Херсонської області, а саме на автомобілі який належить його дружині [PERSON] (МАН д.н. [NUMBER] ) о 6-й годині ранку виїхав з м. Херсона до сел. Марївка Запозької області, куди прибув приблизно о 12-й годині, мав декілька зустрічей з партнерами, і приблизно о 16-й годині виїхав у зворотному напрямку. Цей рух відбувався через нас.п. Марганец, Нікополь, Кововоропцовка, Берислав та ін.. Повернувся до м. Херсона лише 11.10.20 по обіді (ще зазіхав до м. Миколаїва). Не може падати документальне підтвердження або свідків цього факту, але можливо витребувати у TOB МТС Україна детальні географічні дані щодо переміщення абонента [NUMBER] (мій номер) ІМЕІ код телефону ( [NUMBER] ) саме в цей день 10.10.20р., що підтвердить факт його відсутності в місті і відповідно унеможливлює підписання ним «договору». Повідомляє суд, що до смерті матері у нього з Позивачем були дружні родинні відносини, він як Адвокат представляв його інтереси в судах різних інстанцій, у цивільних та адміністративних справах і таким чином мав необмежений доступ до зразків почерку, підпису а також особистої інформації стосовно відповідача, таким чином мав можливості виготовлення підроблених підписів та інших документів (в даному випадку - розписки), які мають дуже велику схожість до оригіналу. Також повідомляє суд, що Позивачем у вересні 2020 року було повернуто йому борг, який він узяв ще у 2016р. у сумі 3000 доларів США, і за повернення якого він вимагав і отримав від відповідача розписку про повернення боргу, яка в свою чергу ймовірно і стала зразком для підробки «розписки» яка долучена Позивачем до справи у якості доказу. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи №11367, судом встановлено наступне. Ухвалою суду від 26.04.2021року залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.08.2021 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Після відновлення процесуальної діяльності суду та підтвердження наявності справи, розгляд продовжено. Свідоцтво про право на спадщину від 01.10.2020 року видане [PERSON] , на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того вказано, що є ще спадкоємець - [PERSON] , свідоцтво на частку ще не видано. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, право власності на частку вказаної квартири зареєстровано за [PERSON] 01.10.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса. Свідоцтво про право на спадщину від 09.10.2020 року видане [PERSON] , на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того вказано, що є ще спадкоємець - [PERSON] , свідоцтво на частку видано. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, право власності на частку вказаної квартири зареєстровано за [PERSON] 09.10.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса. До матеріалів позову долучено примірник договору купівлі-продажу від 10.10.2020 року про продаж частини квартири [ADDRESS] , продавцем вказано - [PERSON] , покупцем [PERSON] . Вказаний договір не посвідчений нотаріально. Крім того до матеріалів справи долучено примірник розписки від 10.10.2020 року, за текстом якої, [PERSON] отримав від [PERSON] суму коштів в розмірі 20000,00 дол. США за продаж квартири [ADDRESS] . До позовної заяви долучено висновок експерта від 26.02.2021 року № 20-1396 Миколаївського відділення ОНДІСЕ, виконаного на замовлення позивача у справі [PERSON] де вказано такі висновки: «1. Встановити, ким, [PERSON] чи іншою особою, виконаний підпис у розділі 8 реквізити сторін договору купівлі- продажу від 10.10.2020 року від імені Продавця, не виявляється можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку. 2. Рукописний текст « [PERSON] » у розділі 8 реквізити сторін договору купівлі-продажу від 10.10.2020 року від імені Продавця виконаний самим [PERSON] . 3. Рукописний текст у документі розписка від 10.10.2020 року виконаний самим [PERSON] . 4. Встановити, ким, [PERSON] чи іншою особою, виконаний підпис у розписці від 10.10.2020 року, не виявляється можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку.» Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури (рішення ЄСПЛ у справі "Дульський проти України" (заява №61679/00 від 01 червня 2006 року). Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Згідно з частинами першою-шостою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об`єктам і матеріалам, які направляються на експертизу. Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі. В абзаці четвертому пункту 3.3 розділу III Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (далі - Інструкція), зазначено, що орієнтовний перелік питань, що можуть бути поставлені при проведенні відповідного виду експертизи, наведено в Науково-методичних рекомендаціях з питань підготовки і призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) (далі - Рекомендації). Згідно із пунктом 1.1. Розділу І Рекомендацій основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Враховуючі доводи відповідача про не написання розписки та не підписання договору, суд оцінює критично вказаний висновок експерта у зв`язку із його неповнотою, оскільки експертиза судом не призначалась, зразки підписів вільні надавались не в судовому засіданні, також експериментальні зразки підпису відбирались також не в судовому засіданні, тобто процес дослідження відбувався без участі відповідача, на підставі зразків підписів, наданих стороною позивача, походження яких невідомо. Інформації про участь відповідача при проведенні експертизи, а саме надання саме ним зразків його підпису в тексті експертизи не відображено. Клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи не ставилось. На підставі наведеного суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення договору купівлі-продажу, факт складання розписки та факт передачі коштів, й відповідно не доведено факт ухилення від нотаріального посвідчення правочину, оскільки не спростовані доводи відповідача щодо не укладання договору та не написання розписки, й щодо не отримання коштів. Позивачем долучено листи на ім`я відповідача про зустріч у нотаріуса для посвідчення договору та докази направлення, проте не долучено докази отримання. Відповідно до витягу з ЄРДР порушено на підставі заяви [PERSON] щодо вжиття заходів до [PERSON] який надав до суду договір купівлі-продажу з ознаками підробки, порушено кримінальне провадження №12021232020000868 08.09.2021 року, за ч. 1 ст. 358 КК України. Будь-яких доказів, щодо результатів досудового розслідування сторони суду не надали. Вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та наявності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Як встановлено в судовому засіданні, доказів укладення позивачем та відповідачем уклали договору купівлі продажу нерухомого майна - не надано оскільки відповідач заперечує факт його укладення, а стороною позивача не доведено такий факт. Таким чином не встановлено факт ухилення від нотаріального посвідчення договору. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст. 220 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено, як і не доведено факт його укладення. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Оскільки позивачем не доведено факт передачі грошових коштів відповідачу, який заперечує факт написання розписки і що не спростовано позивачем, то вказані обставини свідчать про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту досягнення домовленості між сторонами щодо умов договору та факту передачі коштів. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed