Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд: - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 1992 року. Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 09 липня 2024 року шлюб між сторонами припинено внаслідок його розірванння. Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Під час проживання в спільному шлюбі з відповідачем у 1993 році на основі рішення Кам`янської міської ради була отримана земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку. З 1993 року по 1998 рік спільно з відповідачем та на спільні кошти вони здійснювали будівництво житлового будинку. Рішенням Кам`янської міської ради від 21 грудня 1998 року було прийнято будинок в експлуатацію та видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. Рішенням Кам`янської міської ради від 07 лютого 2025 року № 77-19 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки сторони не досягли добровільної згоди щодо поділу спільного майна, набутого у шлюбі, позивач вимушена звернутися до суду за захистом свого майнового права. Ухвалою судді Кам`янського районного суду Черкаської області від 03 липня 2025 року відкрито провадження у справі. Справу постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Крім того, зазначив, що він є інвалідом ІІ групи, а тому згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору. Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову; закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника позивача [PERSON] адвоката Колесника Д.В. надійшла до суду заява про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] , попередньо визнавши позов під час підготовчого провадження у справі, у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, причин неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд,\~дослідивши наявні\~у матеріалах\~справи письмові\~докази,\~всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються\~відповідно до\~норм матеріального\~права,\~що підлягають\~застосуванню до\~даних правовідносин,\~дійшов такого\~висновку.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до положень ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 22 лютого 1992 року Юрчиською сільською радою Кам`янського району Черкаської області, актовий запис № 2, [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб із [PERSON] , [INFO] , та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 6). Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 09 липня 2024 року у справі № 696/722/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружині залишено « [PERSON] » (а.с. 7-8). Із будівельного паспорта за 1993 рік вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику в [ADDRESS] (а.с. 10-20). Згідно з технічним паспортом на житловий будинок від 13 травня 1997 року, інвентарний номер 4533, реєстровий номер 4451/26, [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] (а.с. 21-24). Водночас із свідоцтва про право власності на житловий будинок в м. Кам`янка від 20 січня 1999 року вбачається, що в цілому житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] (а.с. 25). В якості доказу позивач надала суду звіт про оцінку майна: житлового будинку з надвірними будівлями площею 74,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-50). Відповідно до інформації Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 01 липня 2025 року № 342 о станом на 01 січня 2013 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок б/н, виданого Кам`янською міською радою 20 січня 1999 року (а.с. 51). Згідно з витягом № НВ-9969223822025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 7121810100:01:001:1920 складає 114717,49 грн (а.с. 52). Водночас із витягу з рішення Кам`янсько ї міської ради Черкаської області від 07 лютого 2025 року № 77-19 вбачається, що вирішено затвердити документацію із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] , що розташована в [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з передачею у приватну власність, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, площею 0,1000 га (а.с. 53). Окрім того, позивач надала технічну документацію із землеустрою за 2024 рік щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] , площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] , на території Кам`янської ТГ Черкаського району Черкаської області (а.с. 54-87). Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321\~ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 2, 3 ст.\~372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до пункту 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень СК України\~зазначений кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та набуто майно у власність до 01 січня 2004 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за положеннями КпШС України. При цьому поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно із ст. 24 КпШС України\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, норми ст.ст. 57, 60\~СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 02 червня 2021 року у справі № 394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 318/1863/17). Таким чином, за загальним правилом застосовується презумпція спільності майна подружжя: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до ст.\~60\~СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Частки майна дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи наявність досягнення згоди між сторонами щодо поділу спільного майна, нажитого за час шлюбу, є необхідним здійснення поділу майна за варіантом, який узгоджено сторонами в ході судового розгляду. Щодо заявленої вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суд зазначає таке. Згідно з ч. 1\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. За приписами ст.\~125\~ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим, у постанові Верховного Суду у\~складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі № 663/2343/19 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~ст. 120 ЗК України,\~ст. 377 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма\~ст. 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Системний аналіз змісту норм\~ст. 120 ЗК України\~та\~ст. 377 ЦК України, що регулюють\~перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, іншу будівлю або споруду), що розміщені на ній, тощо, дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~ст. 120 ЗК України,\~ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Позивач надала суду інформаційну довідку № 452580095 від 18 листопада 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформовану завідувачем відділу виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області Петренко Р.С., з якої вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, з 15 жовтня 2025 року. Суд зауважує, що хоча відповідач і набув право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121810100:01:001:1920, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , однак враховуючи наведені положення норм матеріального права та приймаючи до уваги, що на спірній земельній ділянці фактично розташований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, до особи, яка не має право власності на спірну земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку з надвірними спорудами у відповідності до\~ст. 120 ЗК України,\~ст. 377 ЦК України. Спираючись на вищенаведені правові позиції Верховного Суду, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної сумісної власності за кожною із сторін у справі. За вказаних обставин позов [PERSON] є обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі. На переконання суду, задоволення позову забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Спірне майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке має право на його поділ, при цьому частки дружини та чоловіка у зазначеному майні є рівними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної сумісної власності припиняються. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~133\~ЦПК України\~до судових\~витрат відноситься\~сплата судового\~збору. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано\~Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI. Статтею 4 зазначеного закону\~визначено розміри ставок судового збору. Згідно з підп. 1 п. 1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~розмір судового збору за подання фізичною особою позовної вимоги майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до підп. 2 п. 1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~розмір судового збору за подання фізичною особою позовної вимоги немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як передбачено ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»\~за подання\~позовної заяви,\~що має\~одночасно майновий\~і немайновий\~характер,\~судовий збір\~сплачується за\~ставками,\~встановленими для\~позовних заяв\~майнового та\~немайнового характеру. У відповідності\~до ч.\~6\~ст.\~141\~ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як передбачено п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю II групи. Згідно з наданою позивачем [PERSON] довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 347545 їй встановлена ІІ група інвалідності з 12 листопада 2013 року безтерміново (а.с. 88). Згідно з наданою відповідачем [PERSON] довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 342297 йому встановлена ІІ група інвалідності з 29 травня 2013 року безтерміново. Виходячи із ціни позову, позивач при зверненні до суду повинна була сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 3\~677,37 грн, за вимогу немайнового характеру 1\~211,20 грн. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до положень ч. 1 ст. 142\~ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки обидві сторони звільненні від сплати судового збору та з урахуванням того, що відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнав, судовий збір в розмірі 2\~444, 28 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved