Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати: його особистою приватною власністю - 42/100 часток квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м.; спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] - 58/100 часток квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м.; а також в порядку поділу майна визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності за кожним на 29/100 часток квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.11.2004 року він - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, відповідний актовий запис № 913. За період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 12 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2000 року, посвідченого Першою Дніпропетровською держноконторою за №8-912 та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 73-189 від 18.08.2000 року, належала квартира [ADDRESS] , житлова площа 16.6 кв.м. Оскільки грошових коштів на купівлю нової квартири не вистачало, вони з відповідачем вирішили продати належну йому квартиру, та добавити отримані з продажу кошти до суми, необхідної для укладання нового договору купівлі-продажу. У подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, укладеного між ним та [PERSON] , позивач продав квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Колодій, зареєстровано в реєстрі за № 699. У даному договорі зазначено, що продаж здійснено за 8870,23 гривень, які продавець отримав від покупця. В той же день, 21 лютого 2005 року, був укладений Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого придбана квартира [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 703. Відповідно до п. 3 даного договору продаж здійснено за 21091 гривень, які продавці отримали повністю від покупця до підписання цього договору. Згідно відповіді КП «Дніпровське БТІ» від 09.10.2023 року, станом на 31.12.2012 року, зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , в цілому за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 703, зареєстровано КП «ДМБТІ» 30.03.2005 р. в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 3027971. Таким чином, позивач продав належну йому на праві власності квартиру, придбану у 2000 році, до укладання шлюбу, а продавши її придбав іншу квартиру у 2005 році, вже перебуваючи у шлюбі з відповідачем. Грошові кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , у розмірі 8870,23 гривень, які є його особистими грошовими коштами, оскільки отримані від продажу його особистого майна, були доплачені до грошових коштів на купівлю нової квартири у сумі 21091 гривень. З урахуванням частки придбаної за особисті кошти квартири, позивач вважає, що спірну квартиру слід поділити таким чином: 71% позивачу, а 29% відповідачу. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду з вищевказаними позовними вимогами. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кустов С.В., надав суду відзив на позов, в якому, посилаючись на норми СК України, ЦК України, просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування відзиву зазначає, що під час перебування сторін у шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , 21 лютого 2005 року на підставі договору купівлі продажу квартири ВВО № 423522, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим № 703, зареєстрованого КП «ДМБТІ» 30 березня 2005 року за реєстровим № 3027971 позивачем, діючи за згодою своєї дружини [PERSON] , за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] за 21091 гривень. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3027971 від 28.01.2024 року, власником квартири вказаної квартири є [PERSON] . Від продажу [PERSON] квартири [ADDRESS] , було отримано 8870,23 гривень, інші грошові кошти, використані для придбання квартири у сумі 12220,77 гривень, є особистими коштами відповідача, отримані нею до шлюбу. Джерело набуття особистих грошових коштів можуть підтвердити свідки. На момент укладання шлюбу відповідач [PERSON] мала особисті грошові кошти, що підтверджується довідками ОК-5,ОК-7, іншими доказами і саме за них та її доходи від праці утримувалася сім`я після укладення шлюбу, оскільки позивач [PERSON] ніде не працював. Право власності у позивача на спірну квартиру виникло 21 лютого 2005 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання та під час існування між сторонами сімейних стосунків. Такі обставини позивачем не заперечуються. Оскільки на період придбання спірної квартири позивач не мав роботи та не отримував доходу, у нього була відсутня можливість для внесення коштів, які є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя. Усі вищезазначені обставини свідчать про те, що єдиним джерелом коштів позивача, які були витрачені на придбання спірного житла, були саме кошти, отримані позивачем від продажу квартири [ADDRESS] , інші кошти витрачені на придбання нової квартири є особистими коштами відповідача, які отримані до шлюбу. Оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана під час перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі, за рахунок грошових коштів обох сторін та доходів відповідача від трудової діяльності, отриманих до реєстрації шлюбу, вважає доведеним той факт, що спірна квартира була придбана в інтересах родини, а тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача. При цьому, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ухвалою судді від 13 грудня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 липня 2024 року зустрічний позов [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кустов Сергій Володимирович, до [PERSON] , про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року прийнято відмову [PERSON] від зустрічного позову до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу, закрито провадження в цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу, у зв`язку з відмовою позивача від позову, тому суд розглянув справу по суті в межах позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Ільїн О.М. підтримали позовні вимоги, та надали суду пояснення, аналогічні змісту позовних вимог. Крім того суду пояснили, що відповідач у відзиві зазначає, що грошові кошти, використані для придбання квартири у сумі 12 220,77 гривень є особистими коштами відповідача, які отримані нею до шлюбу. Начебто, на момент укладення шлюбу відповідач [PERSON] мала особисті грошові кошти і саме за них та її доходи від праці й утримувалася сім`я після укладення шлюбу так як позивач [PERSON] ніде не працював. Просить вважати доведеним те, що відповідач працюючи та отримуючи дохід на протязі тривалого часу під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, приймала участь у формуванні спільного бюджету та спільної сумісної власності подружжя, придбання частки квартири за особисті кошти відповідача, які належали їй до реєстрації шлюбу, а тому вона має право на відповідну частку у спільно набутому подружжям майні. Щодо того, що відповідач «має право на відповідну частку у спільно набутому подружжям майні» позивачем це і зазначається, спільними коштами подружжя були 12 220,77 грн., які було доплачено до суми, необхідної для купівлі квартири. Також відповідач стверджує, що позивач до шлюбу, у період придбання спірної квартири та після придбання квартири не працював та доходів не отримував, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні та вихованні дітей, проте відповідач прожила з [PERSON] у шлюбі ще 18 років, придбали автомобіль, виховували разом двоє спільних дітей. Сам по собі факт відсутності офіційного працевлаштування позивача у період з 2000 по 2005 рік жодним чином не свідчить про відсутність доходів у позивача, які він міг отримувати додатково і поза постійним місцем працевлаштування. А також про те, що в нього були відсутні особисті заощадження, які він міг також вкласти у придбання нової квартири. Факт того, що грошові кошти позивача від продажу своєї особистої квартири були спрямовані на купівлю нової, підтверджується і відповідачем у відзиві. Факт того, що іншу суму, якої не вистачало на купівлю нової квартири, було сплачено особистими коштами відповідача, позивач заперечує, та звертає увагу суду, що він не доведений належними та допустимими доказами. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Кустов С. визнали позовні вимоги частково, надали пояснення аналогічні відзиву на позов. Також суду пояснили, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідач надавала нотаріальну згоду на її придбання. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Сам по собі факт продажу [PERSON] 21 лютого 2005 року квартири [ADDRESS] , з дозволу дружини [PERSON] в період шлюбу, не свідчить про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача та не спростовує презумпцію спільного майна на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 05.11.2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, відповідний актовий запис № 913. За період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 12 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.04.2000 року № 8-912 Першою Дніпропетровською держноконторою та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 73-189 від 18.08.2000 року належала квартира [ADDRESS] , житлова площа 16.6 кв.м. У подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 21.02.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позивач продав квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Колодій, зареєстровано в реєстрі за № 699. У даному договорі зазначено, що продаж здійснено за 8870,23 гривень, які продавець отримав від покупця. Під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , 21 лютого 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири ВВО № 423522, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №703, зареєстровано КП «ДМБТІ» 30 березня 2005 року за реєстровим №3027971, позивачем [PERSON] , діючим за згодою своєї дружини [PERSON] , придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] за 21 091 гривень. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3027971 від 28.01.2024 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Під час укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідач надавала нотаріальну згоду на її придбання. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював разом з [PERSON] з 1995 року та був її керівником. [PERSON] працювала головним бухгалтером, вела два підприємства та могла працювати за сумісництвом на інших підприємствах. Він, як керівник підприємства, в 2004 році дарував їй на день народження 500 доларів. Заробітна плата [PERSON] перевищувала середню заробітну плату та відповідала вище середньому рівню життя. Свідок [PERSON] - мати відповідача, суду пояснила, що до одруження донька проживала з ними. [PERSON] працювала бухгалтером. Після того, як продали квартиру, переїхали проживати до неї, жили пів року. Купляли нову квартиру за свої кошти, донька доклала більше своїх коштів. Вони дали доньці на купівлю квартири 2000 гривень. Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення шлюбу відповідач [PERSON] мала особисті грошові кошти, що підтверджується показами свідків, а також доказами, які позивачем не спростовані, а саме: довідками ОК-5, ОК-7, відповідно до яких остання отримувала заробітну плату у 2003-2004 роках в 2 рази вище мінімальної заробітної плати, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем. Доказів, що позивач [PERSON] працював на момент укладання шлюбу та на момент купівлі спірної квартири, а також мав доходи, заощадження, крім грошових коштів отриманих від продажу квартири у розмірі 8870,23 гривень, яка належала йому на праві власності, останнім не надано. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Згідно роз`яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"(далі - постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 210/2492/19. Верховний Суд сформував правову позицію щодо розгляду даної категорії справ: Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Відповідна правова позиція зазначена в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.06.2024 року по справі № 712/3590/22, провадження № 61-14297сво23. З огляду на вищевказані норми права, керівні роз`яснення та висновки Верховного суду, суд дійшов висновку, що сам по собі факт продажу [PERSON] 21 лютого 2005 року квартири [ADDRESS] , з дозволу дружини [PERSON] в період шлюбу, не свідчить про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача та не спростовує презумпцію спільного майна на спірну квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд зауважує, що при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач не зафіксував в цьому договорі свою участь в придбанні даної квартири в грошовому еквіваленті з метою підтвердження своєї особистої власності, внаслідок чого суд відхиляє позицію позивача, яка викладена вище, щодо належності йому на праві особистої власності 42/100 спірної квартири. Той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, особа зобов`язана довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Також суд зауважує, що квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу, була продана ним вже під час перебування у шлюбі з відповідачем та, як зазначив у позовній заяві по суті справи позивач, з розумінням того, що його сім`я буде збільшуватись у подальшому, з метою придбання нового житла для того, щоб позивач із дружиною могли одразу вселитися у новопридбану квартиру. Викладене свідчить про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була відчужена відповідачем в інтересах сім`ї та квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за спільні кошти в інтересах сім`ї, для спільного проживання в ній позивача та відповідача, а не для особистих потреб позивача. Отже, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана під час перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі, за рахунок грошових коштів обох сторін та доходів відповідача від трудової діяльності, отриманих до реєстрації шлюбу, тому суд дійшов до переконання, що відповідачем доведено той факт, що спірна квартира була придбана в інтересах родини, а тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, внаслідок чого суд задовольняє позовні вимоги позивача [PERSON] частково та визнає спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, суд визнає за [PERSON] та [PERSON] , за кожним, право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 43,12 кв.м. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги частково, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] , сплачений останнім судовий збір у розмірі 2256,78 гривень.

Outcome: partial