Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати за кожною з них право власності на 1/4 частину господарсько-побутових будівель та споруд, а саме: гаража літ. «К», прибудов та веранд літ. «А1-1», «а», «а3», «а4», погребів літ. «Е», «В», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «Ж», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] , яка померла [INFO] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.1952 належала 1/2 частина садиби, що складалася з житлового будинку та сараю, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] заповіту не залишила, право на спадкування за законом отримали її діти: син [PERSON] та донька [PERSON] (яка померла раніше спадкодавця, у зв`язку з чим право на спадкування за правом представлення згідно зі ст. 1266 ЦК України перейшло до її дітей: [PERSON] та [PERSON] ). Внаслідок подання заяв про прийняття спадщини та відмови [PERSON] на користь сестри, частки у спадковому майні були розподілені по 1/2 за [PERSON] та [PERSON] . Останній помер у серпні 2013 року, не встигши оформити право власності на спірні споруди, у зв`язку з чим його дружина, [PERSON] , заявляє вимоги як спадкоємиця першої черги. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 19.06.2014 у справі № 695/971/14-ц було проведено поділ спадкового майна померлої. Однак, після вказаного рішення суду позивачам стало відомо, що [PERSON] належать цілі частини господарсько-побутових будівель і споруд даного домоволодіння, які залишилися поза увагою суду та не були розподілені між спадкоємцями. Так, за життя спадкодавиці право власності на основну частину домоволодіння було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.1952, а будівництво додаткових споруд (гаража, літньої кухні та прибудов) здійснювалося на підставі відповідних дозволів виконавчого комітету Золотоніської міської ради, які були надані протягом 19741989 років. Подаючи вказаний позов до суду, позивачі вказують на неможливість оформлення права власності у позасудовому порядку через відсутність повної реєстрації об`єктів у державному реєстрі за спадкодавцем та наявність розбіжностей у технічній документації різних років. Визнання права власності у судовому порядку позивачі вважають єдиним способом остаточного врегулювання спадкових прав на весь комплекс будівель садиби. За цих підстав позивачі звернулись до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 22.07.2019 відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи наступним. По-перше: предметом позову у даній справі є вимога позивачів до відповідача про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна з тих підстав, що ними недооформлена частина спадщини, а саме: ними не були заявлені ці позовні вимоги під час розгляду судом справи №695/971/14. При цьому із тексту позовної заяви вбачається, що у позивачів наявні правовстановлюючі документи на недооформлену частину спадкової маси, а тому незрозуміло яким чином відповідач ставить під сумнів чи будь-яким чином оспорює право позивача на вказане нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення їх прав власника будь-якими іншими особами. Позивачі володіють оригіналами правовстановлюючих документів, а їхнє звернення до суду зумовлене лише небажанням дотримуватися встановленого законом нотаріального порядку оформлення спадщини. По-друге, згідно з приписами ст.ст. 186, 381 ЦК України та офіційним тлумаченням Конституційного Суду України, господарські будівлі та споруди є приналежністю головної речі (будинку) і не є самостійними об`єктами нерухомого майна. Отже, право на них виникло у позивачів одночасно з правом на житловий будинок, що виключає необхідність окремого визнання права власності в судовому порядку. По-третє, відповідач наголошує, що позивачі протягом 20152017 років неодноразово намагалися змінити правовий статус цих же господарських споруд через заяви про ухвалення додаткового рішення та перегляд справи за нововиявленими обставинами, у чому їм було законно відмовлено. Даний позов відповідач вважає спробою обійти законну силу попереднього судового рішення та перекласти на суд функції нотаріату. Ухвалою суду від 28.09.2021 задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. 23.05.2023 позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою у якій, серед іншого, вказала, що 11.04.2023 позивач [PERSON] подарувала [PERSON] свою частину домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] , що стверджується договором дарування частки житлового будинку від 11.04.2023, а тому [PERSON] втратила право власності на вказане майно, тож вибула із цивільного процесу. Ухвалою суду від 06.10.2023 відмовлено [PERSON] у прийнятті уточненої позовної заяви, роз`яснено стороні позивача право на звернення до суду з відповідними вимогами у загальному порядку шляхом подання іншого позову. Суд зазначає, що після закриття підготовчого провадження (ухвала від 28.09.2021) та переходу до розгляду справи по суті, позивачем [PERSON] було подано серію клопотань як щодо витребування доказів та виклику свідків, так і заяв, що взагалі позбавлені будь-якого юридичного значення (вимоги про підтвердження отримання нею ж копій ухвал, надання копій її власних заяв, уточнення технічних адрес, які вже містяться в матеріалах справи тощо). Усім зазначеним клопотанням судом було надано належну правову оцінку в ухвалах від 25.05.2023, 06.10.2023 та 11.03.2025, якими у їх задоволенні було відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю та порушенням процесуальних строків. Суд констатує, що ігнорування позивачем вимог закону та вказівок головуючого призвело до виникнення ситуації, за якої ухвалою суду від 01.07.2025 року дії позивача [PERSON] офіційно визнано зловживанням процесуальними правами. Суд дійшов висновку, що подання численних, однотипових та необґрунтованих клопотань має на меті не захист порушених прав, а виключно затягування судового розгляду та перешкоджання ухваленню остаточного рішення у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України, вказані клопотання були залишені судом без розгляду як такі, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на задоволенні саме уточненої позовної заяви, яка надійшла до суду 23.05.2023 ігноруючи ухвалу суду від 06.10.2023, вказувала що матеріали справи не містять відомостей про те, як відповідач [PERSON] змінила адресу місця знаходження майна з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Наполягала, що саме [PERSON] отримувала дозволи на будівництво вказаних у позовній заяві об`єктів нерухомого майна, що вказує, що саме вона є його власником. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у своїй заяві, яка отримана судом 02.11.2023 просила розгляд справи проводити за її відсутності. Представник відповідача, адвокат Пилипенко Р.Б. проти задоволення позову заперечував, вказував, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить будинковолодіння [ADDRESS] . [PERSON] придбала свою частину домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу будинку від 09.08.2010 року. У дослідженій в судовому засіданні інвентарній справі є відомості про реєстрацію за обома співвласниками будинку - спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] права власності на ідеальні частки по 1/2 будинковолодіння. За життя вказаних осіб розподіл нерухомого майна в натурі не проводився, отже доводи позивачів про належність виключно одній [PERSON] господарських будівель є безпідставними. Крім того вказував на неналежний спосіб захисту, що був обраний позивачами, адже господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол, тощо), наземні і підземні комунікації не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи суд приходить до наступного висновку. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2014, яке вступило в законну силу 01.07.2014, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожною по 1/4 частині житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] .. Згідно доданого до позовної заяви витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27186210 від 23.09.2014, житловий будинок за адресою [ADDRESS] , складається з «А-1» - житловий будинок, «А/-1» - добудова, «В,Е» - погріб, «а» - веранда, «а 3» - прибудова, «а 4» - тамбур, «а 5» - прибудова, «Б» - сарай, «Ж» - літня кухня, «м» - убиральня», «К» - гараж, «1» - водоколонка, «2» - огорожа, «3» - хвіртка, «4» - огорожа. Згідно вказаного витягу за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/4 вказаного домоволодіння згідно рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2014 у справі №695/971/14. Аналогічні відомості містяться і у витязі №316669090 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відносно [PERSON] , який додано до позовної заяви. Отже, рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 19.06.2014 року було чітко встановлено склад спадкової маси та обсяг прав кожного спадкоємця. На підставі вказаного судового рішення позивачі [PERSON] та [PERSON] реалізували своє право на реєстрацію власності, що підтверджується вказаними вище витягами з Державного реєстру речових прав №27186210 та №316669090. Вказана державна реєстрація охоплює весь перелік господарсько-побутових будівель, які є предметом і даного спору (зокрема гараж «К», сарай «Б», літню кухню «Ж» та інші). Таким чином, право власності позивачів на ці об`єкти у відповідних частках (1/4 за кожним) уже зафіксоване в офіційних державних реєстрах. У ході розгляду даної справи позивачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частки житлового будинку від 11.04.2023, відповідно до якого [PERSON] передала в дар, а [PERSON] прийняла у дар 1/4 частки у праві власності житлового будинку за [ADDRESS] з усіма надвірними спорудами, розташованого в м. Золотоноша Черкаської обл., на неприватизованій земельній ділянці. Житловий будинок «А-1» з добудовою «А/-1», верандою «а», прибудовою «а 3», «а 5», та тамбуром «а 4», загальною площею 116,5 кв. м., житловою площею 55,4 кв.м. та надвірні споруди : погріб «В,Е» літня кухня «Ж», убиральня «м», гараж «К», водоколонка - 1, огорожа - №2, 4, хвіртка №3, сарай «Б». Право власності на частку вказаного майна із вказаними надвірними спорудами було зареєстровано державною, що стверджується доданим до матеріалів справи витягом з Державного реєстру речових прав за №328827113. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, з моменту державної реєстрації переходу права за договором дарування, [PERSON] повністю втратила статус власника будь-якої частки у вищевказаному домоволодінні та господарських спорудах. Згідно зі ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, право на судовий захист має лише та особа, чиє право є порушеним, невизнаним або оспорюваним. Оскільки [PERSON] на власний розсуд розпорядилася своїм майном, відчуживши його на користь іншої особи під час судового розгляду, її суб`єктивне право на це майно припинилося, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] .. Позивач [PERSON] , у свою чергу, не змогла належним чином оформити перехід права у цьому процесі, наполягаючи на «уточненні», у порядку та строки, яке суперечить ЦПК України. При цьому суд керується ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] по суті, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] наголошує на тому, що її спадкодавець [PERSON] особисто отримувала дозволи на будівництво сараю, гаража та кухні в період 1974-1989 років, що, на її думку, робить ці будівлі її особистою власністю. Вказані вимоги [PERSON] обґрунтовує наступними доказами: - копією архівного витягу з протоколу №18 засідання виконкому Золотоніської міської Ради депутатів трудящих від 29.08.1974р., з якої вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража по [ADDRESS] ; - копією архівного витягу з рішення виконавчого комітету Золотонської міської ради народних депутатів від 10.02.1989 за №132 з якої вбачається, що [PERSON] дозволено будівництво прибудови до житлового будинку; - копією архівного витягу з протоколу №25 засідання виконкому Золотоніської міської Ради депутатів трудящих від 22.12.1976, з якого вбачається, що [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] узаконено самовільне будівництво, а саме сарай, прибудову, до житлового будинку веранду; - копією архівного витягу з рішення виконавчого комітету Золотонської міської ради народних депутатів від 12.05.1988 за №240 з якого вбачається, що [PERSON] узаконено самовільне будівництво - літню кухню. Судом в судовому засіданні було досліджено матеріали інвентарної справи на домоволодіння [ADDRESS] . З матеріалів інвентарної справи встановлено, що інша 1/2 частина вказаної садиби належала [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, що видане Золотоніською нотконторою 19.04.1949. [PERSON] померла [INFO] та згідно свідоцтва про право на спадщину від 13.11.1999, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської нотаріальної контори Ломинога Ксенія Йосипівна успадкувала 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . Згідно вказаного свідоцтва до будинку примикають 2 сараї, погріб, літня кухня, погріб, відмостка, вбиральня, гараж, водопровід. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.08.2008 визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який розташовано по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] .. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.08.2010 за №26937854 вбачається, що об`єкт нерухомост складається з житлового будинку літ. А-1, А/-1, а, а2, а 3, а4, Б сарай, В погріб, Е погріб, Ж - літня кухня. Також у вказаному витягу зазначено - 4а [PERSON] - самовільно побудована прибудова. Щодо вказаного запису про самовільно побудовану прибудову варто зазначити наступне. Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять, усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Не підлягає задоволенню вимога спадкоємця про визнання за ним права власності на самочинно зведені спадкодавцем будівлі, або споруди, оскільки згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України останній не може набути права власності на таке майно. Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 09.08.2010 [PERSON] продала, а покупець [PERSON] придбала 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд. Матеріали інвентарної справи на домоволодіння [ADDRESS] , яка знаходиться в Золотоніському відділку Черкаського ООБТІ, не містить жодних відомостей про реєстрацію за спадкодавцем [PERSON] права власності на окремо взяті господарські будівлі та споруди, про які вказано у позовній заяві, а саме: веранди літ «А1-1», «а», «а-3», «а-4», гаража літ. «К», літньої кухні «Ж», сараю літ «Б», погребів літ. «В, Е». Натомість в інвентарній справі є відомості про реєстрацію за обома співвласниками будинку - спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] права власності на ідеальні частки по 1/2 будинковолодіння. За життя спадкодавців та в подальшому розподіл нерухомого майна в натурі (включно з господарськими будівлями та спорудами) не проводився. Суд зазначає, що відповідно до ст. 132 ЦК Української РСР (що діяв на момент отримання [PERSON] дозволів, про які вказує [PERSON] ) зазначено, що приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв`язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Як встановлено судом з матеріалів інвентарної справи, на моменти отримання дозволів виконкому (19741989 роки), домоволодіння вже перебувало у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках (по 1/2 за кожною). Суд наголошує, що інститут спільної власності був чітко регламентований статтями 112, 113 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Відповідно до цих норм, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності мало здійснюватися за згодою всіх учасників. Будь-які добудови чи зведення господарських споруд на спільній земельній ділянці, призначеній для обслуговування житлового будинку, здійснювалися в інтересах всієї садиби як цілісного майнового комплексу. При цьому, стаття 132 ЦК УРСР (аналог чинної ст. 186 ЦК України) встановлювала фундаментальний принцип: приналежність (якою є сарай, гараж чи літня кухня) наслідує долю головної речі (житлового будинку). Таким чином самі по собі дозволи на будівництво або узаконення самовільно зведених споруд, видані виконавчим комітетом на ім`я [PERSON] , були лише адміністративним актом, що підтверджував технічну можливість будівництва. Такі дозволи не змінювали і не могли змінити правового статусу об`єкта зі спільної на особисту приватну власність. Оскільки будівництво велося на земельній ділянці, що перебувала у спільному користуванні співвласників, і за життя [PERSON] та [PERSON] не було укладено жодних нотаріально посвідчених угод про зміну часток або виділ споруд у натурі, ці об`єкти автоматично ставали спільною частковою власністю обох власників будинку в існуючих пропорціях по 1/2 частці. Отже, твердження позивачки про те, що персональний дозвіл на будівництво є доказом одноосібної власності її спадкодавця, суперечить не лише сучасним нормам права, а й нормам ст.ст. 112, 113, 132 ЦК УРСР, що діяли на момент створення цього майна. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України). Відповідно до статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Статтями 380 та 381 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №722/164/18 зазначено, що до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол тощо) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження. У постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 наголошено, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При вирішенні спорів, що випливають зі спільної часткової власності, підлягає врахуванню та обставина, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи права власності. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Аналіз положень статей 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що частки співвласників садиби в натурі не виділені. Судом також вище встановлено, що обсяг спадкових прав [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] вже був предметом судового розгляду у справі № 695/971/14-ц. Позивачі самостійно визначили обсяг вимог (по 1/4 частці домоволодіння), і ці вимоги були задоволені повністю. Суд наголошує, що наявність у позивачів нових архівних витягів чи технічних паспортів не є підставою для ініціювання нового спору про те саме майно. Окрім того, [PERSON] просить визнати за нею 1/4 частини господарських будівель та споруд, незважаючи на те, що згідно відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.06.2023 р. (інформаційна довідка №337035415) приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу посвідчено договір дарування від 11.04.2023 р. за №1116 про дарування частки в розмірі 1/4 житлового будинку в [ADDRESS] на користь [PERSON] (рішення про реєстрацію права власності на частку у домоволодінні від 11.04.2023 р. №67165427). Отже, позивачка [PERSON] згідно наявних відомостей з державного реєстру речових прав стала власником 1/2 частки домоволодіння в [ADDRESS] . Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18). Суд вважає, що позивачами обрано невірний спосіб захисту права. Визнання права власності на господарські будівлі окремо від житлового будинку суперечить статтям 380, 381 ЦК України. Оскільки право власності на частки житлового будинку за позивачем [PERSON] вже зареєстровано на підставі рішення суду від 09.06.2014 року та вказаного вище договору дарування укладеного з [PERSON] , право на відповідну частку господарських споруд перейшло до [PERSON] автоматично в силу закону. Окреме визнання права на приналежність без вимоги про поділ домоволодіння в натурі не призводить до відновлення чи захисту прав, а лише створює штучне дублювання правовстановлюючих документів. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 5 «Про державну реєстрацію речових прав», окремі споруди, що є приналежністю головної речі, не підлягають окремій державній реєстрації. Вимога позивачів визнати за ними право на такі об`єкти як на самостійні одиниці нерухомості прямо суперечить чинному законодавству та порядку ведення Державного реєстру прав. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідач набула право власності на 1/2 частину домоволодіння на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.08.2010 року. Згідно договору купівлі-продажу частини будинку від 09.08.2010 посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.М. [PERSON] придбала у попереднього власника (спадкоємця) [PERSON] частку в розмірі 1/2 житлового будинку з відповідною частиною господарко-побутових будівель та споруд, а саме: сараю - Б, погребів - В, Е, літньої кухні - Ж, гаража - К, вбиральні З, колонки 1, огорожі 2. Відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Позивачі, вимагаючи визнати за ними право на майно, яке фактично було відчужене [PERSON] її попередниками, не оскаржили сам договір купівлі-продажу. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, шо право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суд зазначає, що неможливо визнати право власності за позивачем на майно, яке вже на законних підставах належить іншій особі, без визнання відповідного правочину недійсним. Щодо інших доводів, наведених позивачами під час розгляду справи, суд зазначає, що вони були ретельно досліджені, проте не мають вирішального значення для правильного вирішення спору. Вказані аргументи не спростовують встановлених судом обставин щодо правового режиму спірного майна як приналежності до житлового будинку, факту припинення права власності однієї з позивачок та обраного способу захисту. Суд акцентує увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах "Проніна проти України", "Трофимчук проти України" та "Руїс Торіха проти Іспанії"), пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У даній справі судом надано вичерпну відповідь на ключові правові питання, що становлять суть спору. Інші твердження позивачів не впливають на загальний висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На основі вищевикладеного,

Outcome: dismissed