Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

04 лютого 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивачка вказує\~на те,\~ що\~з \~17\~липня 2012\~року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі №127/40632/24. Під час шлюбу, подружжям було придбано автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2017 року випуску, який знаходиться у володінні та користуванні відповідача. Позивачка вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні по , з урахуванням зазначеного просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2017 року випуску, д.н. [NUMBER] ; виділити у власність [PERSON] зазначений автомобіль; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2017 року випуску, д.н. [NUMBER] у сумі 302359грн; а також просить стягнути на корить позивача витрати зі сплати судового збору.- Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року вказану цивільну справу було передано на розгляд до Підволочиського районного суду Тернопільської області. Матеріали вказаної цивільної справи надійшли до Підволочиського районного суду Тернопільської області 14 березня 2025 року Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено дату підготовчого засідання. Ухвалою суду від 03 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях належним чином посвідчені копії документів щодо реєстрації за [PERSON] , [INFO] права власності на легковий автомобіль марки Hyundai Tucson 2017 року випуску та інформацію про речові права на вказаний транспортний засіб станом на момент витребування такої інформації. На запит суду, 20.06.2025 від територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях надійшли належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для перереєстрації автомобіля Hyundai Tucson 2017 року випуску на [PERSON] . 01 липня 2025 року представником відповідача на виконання ухвали суду надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 1 липня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено у даній цивільній справі судову авто -транспортну експертизу щодо визначення ринкової вартості спірного автомобіля. Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено. 10 жовтня 2025 року до суду надійшов висновок експерта від 30 вересня 2025 року №553/25-22 за результатами судової авто -транспортної експертизи, проведеної у цивільній справі №607/2417/25. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2025 року було відновлено провадження у даній цивільній справі та призначено дату підготовчого засідання. 22 жовтня 2025 року до суду від представника позивачки надійшла про збільшення розміру позовних вимог заява, в якій представник позивачки просив суд : поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2017 року випуску, д.н.з [NUMBER] ; виділити автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2017 року випуску, д.н.з: [NUMBER] у власність [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на мою,- [PERSON] користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки в праві спільної сумісної власності на автомобіль марки HYUNDAI , моделі TUCSON, 2017 року випуску, д.н.з [NUMBER] , в розмірі (сумі): 336 101 грн. ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати, що складаються із судового збору (з урахуванням доплати); проведення у справі судової експертизи; витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги адвокатом. Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Приписами ч.3 ст.49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Дослідивши заяву про збільшення розміру позовних вимог, судом встановлено, що позивачем дотримано вимоги ст.49 ЦПК України. Заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог судом прийнято до розгляду та визначено в подальшому справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, розглядати з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання 11.12.2025 сторона позивача не з`явилася, направила до суду заяву про проведення судового засідання без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався, 10.12.2025 від відповідача надійшла заява про визнання позову, одночасно просить розглядати цивільну справу №607/2417/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] по поділ майна подружжя за відсутності відповідача та представник позивача, позовні вимоги по даній справі визнано у повному обсязі. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.ст.12,\~81,\~82 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 17 липня 2012 року сторони у даній справі [PERSON] до [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копії відповідного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). 27 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №0541/2022/307161, згідно якого [PERSON] набув у власність транспортний засіб марки «HYUNDAI» моделі «TUCSON» 2017 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100000 гривень, про що свідчить копія відповідного договору купівлі-продажу (а.с. 98). Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] з 26 серпня 2022 року є власником транспортного засобу марки HYUNDAI» моделі «TUCSON» 2017 року, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 121). Матеріали справи свідчать, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 липня 2012 року у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі №127/40632/24. Судом встановлено, що право власності на транспортний засіб марки «HYUNDAI» моделі «TUCSON» 2017 року, реєстраційний номер [NUMBER] , набуто [PERSON] в період\~перебування в\~шлюбі із\~позивачкою,\~отже таке\~майно є\~спільною сумісною\~власністю подружжя. Даний факт сторонами визнається та ніким з них не оспорюється. 01 липня 2025 року за завою представника позивача, судом у справі було призначено авто - транспортну експертизу, проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Судовим експертом Галиною Копцюх було проведено авто -транспортну експертизу за результатами якої складено висновок експерта №553/25-22 від 30 вересня 2025 року. Згідно вказаного висновку ринкова вартість автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «TUCSON» 2017 року, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи складає 672202 гривень 00 копійок. Висновок експерта містить докладний опис дослідження стану спірного автомобіля, містить фотозображення об`єкта дослідження. Відповідно до ст. 655ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати\~майно\~(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти\~майно\~(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно частини першої статті 2\~Закону України\~"Про\~державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме\~майно\~та їх\~обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено частиною 1 статті 61 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Верховний Суд у своїй постанові від 02 червня 2021 року у справі № 394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених\~СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі N 318/1863/17). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі N 372/504/17\~(провадження N 14-325цс18) та в\~постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі N 161/14048/19\~(провадження N 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі N 725/1776/18 (провадження N 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368\~ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть\~бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до статей 69, 70 СК України та статті 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з частиною 2 статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Варто зазначити, що шлюбний договір між подружжям не укладався, будь які домовленості щодо спірного майна не існують. Статтею 183 ЦК України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За таких обставин, транспортний засіб є річчю, яку не можливо поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до частин 1-2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима. Враховуючи, що спірним майном володіє і користується відповідач, відповідно до положень чинного законодавства позивач має право на компенсацію їй відповідачем половини ринкової вартості спільного сумісного майна, отже позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо вартості спірного транспортного засобу, суд зазначає наступне. В матеріалах справи знаходяться висновок експерта за результатами проведення авто -транспортної експертизи №553/25-22 від 30 вересня 2025 року, складеного судовим експертом за ухвалою суду від 01 липня 2025 року. Оцінюючи наведений висновок з точки зору його належності та допустимості в процесі доказування у цій справі, суд враховує таке. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення (ч.1 ст.106 ЦПК України). Згідно зі ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Оцінюючи наявний у справі проведений експертний висновок, суд врахував, що при визначенні вартості зазначеного транспортного засобу експерт оглядав його та визначив вартість з врахуванням реального технічного стану, наданий експертом висновок об`єктивно визначає ринкову вартість автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «TUCSON» 2017 року, та є повним, чітким, послідовним, не містить розбіжностей, проведений за точною ідентифікацією автомобіля сторін, з врахуванням результатів експертного обстеження, та даний висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи. При призначенні та проведенні експертизи були додержані вимоги законодавства, експертиза проведена на підставі ухвали суду, сторонам надано право заявляти свої клопотання та висловлювати свої заперечення під час проведення експертизи, судовим експертом надано повні та ґрунтовні відповіді на визначені питання, які узгоджуються з фактичними обставинами справи. Відтак, вартість спірного автомобіля відповідно до висновку експерта, становить 672202 гривень 00 копійок, а відповідно 1/2 вартості автомобіля - 336101 гривень 00 копійки. Таким чином, враховуючи, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, враховуючи наявність згоди між сторонами щодо способу поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме спірного автомобіля суд, вважає за необхідне здійснити поділ майна у спосіб, який узгоджено сторонами, у сумі заявленій позивачем з урахуванням збільшення розміру позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення\~мирової угоди\~до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку\~розгляду справи по суті\~суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків\~судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 10 грудня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача про визнання позову, одночасно відповідач просить вирішити питання щодо повернення позивачу 50 % сплаченого при зверненні з даним позовом судового збору. Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 04 грудня 2025 року на 14год 30хв. Тобто суд перейшов на стадію розгляду справи по суті. Судовий розгляд справи 04.12.2025 було проведено в письмовому провадженні у зв`язку з відсутності сторін та визначено час та день для проголошення судового рішення у справі на 11 грудня 2025 о 11год30хв. Заява відповідача про визнання позову подана представником відповідача 10.12.2025, тобто після розгляду судом справи по суті. З урахуванням зазначеного, враховуючи положення ч.1 ст. 142 ЦПК України, відсутні підстави для повернення позивачу 50 % сплаченого при звернені з даним позовом судового збору. Позивачкою при подачі до суду було сплачено 3024,00грн судового збору, що підтверджується відповідним фіскальним чеком від 31.01.2025 року, а також сплачено 337,42грн судового збору при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог, що підтверджується копією квитанції про сплату №ІD-4497-0193-0480-3350 від 22.10.2025 року. Отже позивачкою загалом сплачено суму судового збору в розмірі 3361,42грн. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 3361,42грн судового збору Згідно з ч.3 п.1, 2\~ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Положеннями п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною третьою\~статті 141 ЦПК України\~встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У пункті 45 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» міститься роз`яснення щодо порядку відшкодування витрат за проведення експертизи. Відповідно до п. 35 Постанови, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення\~статті 88 ЦПК\~(ст. 141 ЦПК України\~в чинній редакції) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.6\~ст.139 ЦПК України\~розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Дослідивши надані представником позивача документи та наявні у справі докази, судом встановлено, наявний обґрунтований рахунок вартості послуг експерта щодо проведеної експертизи з урахуванням складності справи. Згідно платіжної інструкції №2.256807291.1 від 11.08.2025 оплачено витрати за проведення експертизи №553/2522 в розмірі 10178гривень 00 копійок. Суд вважає, що зазначені витрати в розмірі, 10178,00грн є співмірними із складністю справи, часом, витраченим експертом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих експертами послуг. Таким чином, згідно вимог\~ст. 141 ЦПК\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10178гривень понесених витрат на оплату за проведення транспортно-товарознавчої експертизи. Також, представником позивача у позовних вимогах вказується на відшкодування витрат за надання правничої допомоги. Положеннями\~ст. 59 Конституції України\~визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2\~ст. 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Матеріали справи свідчать, що 04 листопада 2024 року між [PERSON] та адвокатом Голівським В.В. було укладено Договір про надання правової допомоги адвокатом №04/11-24-1, за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання клієнту у справі про розподіл спільно нажитого майна клієнта, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги, передбаченої п.1.2. Договору у розмірі визначеному п.4.1 Сторони погодили, що розмір гонорару за надану професійну правничу допомогу адвокатом становить 10000,00 (десять тисяч ) гривень. Як вбачається із з квитанції до прибуткового касового ордера №04/11-24-1 від 04.11.2024 Вовк І.І. на виконання умов договору №04/11-24-1 сплачено 10000,00грн. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У постанові Верховного суду від 09 березня 2021 року (справа № 200/10535/19-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на надання правової допомоги у розмірі 10000,00 грн під час розгляду у суді даної справи На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved