Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

29.08.2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради . Посилається на те, що 05 червня 2012 року вын уклав шлюб із [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції . В шлюбі мають двох дітей: - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через певний час після реєстрації шлюбу сімейне життя між сторонами не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться з січня 2020 року. Вважає, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Зазначає, що за роки спільного проживання у шлюбі виявилося, що вони мають різні характери, погляди на життя та на сім`ю. Між ними часто виникали непорозуміння і сварки, у результаті чого, вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Натомість, у позасудовому порядку позивач не може розірвати шлюб, з огляду на те, що у них є спільні діти. Тому подружжя досягло згоди щодо виховання та утримання дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зокрема , що діти залишаться проживати разом із батьком, при цьому матір, має право бачитися із дітьми у будь-який час. Будь-які спори стосовно майна або з інших причин між сторонами відсутні. Відтак просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 05 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Та згідно заяви позивача про уточнення позовних вимог , просить після розірвання шлюбу, малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом із батьком [PERSON] на його самостійному виховані та утриманні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.09.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.11.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Представник позивача [PERSON] суду пояснила, що вихованням дітей сторін займається позивач. Просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] вказала, що позов відповідач визнає частково, а саме в частині вимоги про розірвання шлюбу. Щодо вимоги про залишення дітей на самостійному вихованні та утриманні поивача заперечила. Висловила , також, незгоду із висновком органу опіки і піклування про відсутність у даній справі спору між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей, вказуючи що такий спір наявний. Представники третьої особи - органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей ЧМР в судове засідання не з"явилися. У поданому до Шевченківського районного суду м. Чернівці листі від 27.11.2025р. №1/3316, просили розглянути справу без присутності представника, та при винесенні рішення, врахувати інтереси дітей відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що між сторонами був зареєстрований шлюб 05.06.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №623, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). З копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 09.02.2016 року та серії [NUMBER] від 15.05.2013 року встановлено, що у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). Згідно нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, сторони [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди щодо того, що їхні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживатимуть з батьком [PERSON] ( а.с.14) Із довідки № 66 від 14.08.2025 року виданої президентом Чернівецької обласної федерації панкратіону вбачається, що [PERSON] приводить на тренування [PERSON] , приймає активну участь в спортивному житті сина, постійно супроводжує на різних спортивних змаганнях. (а.с.15) Із наданої заступником директора з навчальної роботи КБУ «Музична школа № 4, м.Чернівці» довідки № 01-23/50 від 18.08.2025 року вбачається, що [PERSON] завершив перший рік навчання елементарного підрівня (трирічного терміну навчання) КБУ "Музична школа N? 4 м. Чернівців" по класу блокфлейти та переведений на другий рік навчання елементарного підрівня (трирічного терміну навчання). Зі слів викладача [PERSON] , приводить учня на заняття та оплачує за навчання його батько [PERSON] . (а.с. 16) Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25.11.2025р. за №583/31 надано суду висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] , в зв`язку з відсутністю спору між батьками. (а.с. 116) Згідно висновку органу опіки та піклування «Про недоцільність визначення місця проживання дітей» вважається за недоцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] , в зв`язку з відсутністю спору між батьками. (а.с. 117-118) Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей Згідно ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 51 ч.1 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст. 51 Сімейного кодексу України). Згідно з ч. 2-4 ст. 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу. Задовольняючи позов у частині вимог про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи положення частини першої статті 161 СК України, суд зауважує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після припинення шлюбних відносин сторін залишилися проживати разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання в [ADDRESS] , що не заперечувалося відповідачем. Батько добре піклується про дітей. Доводи сторони відповідача про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей не узгоджуються з матеріалами справи, зокрема нотаріально посвідченим договором укладеним сторонами щодо здійснення батьківських прав ( а.с.14), висновком органу опіки та піклування ( а.с.117). Суд погоджується з висновком Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей ЧМР від 25.11.2023 року про відсутність спору між сторонами з приводу того з ким з сторін проживатимуть малолітні діти, адже сторони добровільно погодили питання проживання дітей разом з батьком, що знайшло своє підтвердження в позовній заяві та договорі сторін ( а.с.14) Розглядаючи справу № 339/143/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо місця проживання дітей, адже на стадії підготовчого судового засідання позивач звернувся до суду із позовом у новій редакції та просив залишити проживати із ним неповнолітніх дітей , тому позов про визначення місця проживання дітей, суд не вирішує. У даному випадку, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про залишення проживання із ним неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , наголошуючи на тому, що суд лише констатує, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин діти залишилися проживати разом з батьком. Що стосується вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне: Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. В частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Судом встановлено, що матір дітей [PERSON] не позбавлена батьківських прав. Батьки, за згодою визначили місце проживання дітей з одним з них, проте жоден із них не вправі відмовитися від обов`язку виховувати дітей. Той із батьків, хто проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема згідно п.2ч.1 ст.164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини , є підставою позбавлення батьківських прав. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , слід відмовити

Outcome: partial