Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Георгіївська Тамара В`ячеславівна про визнання шлюбу та заповіту недійсним, в якому просила визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 13.05.2020 р. Визнати недійсним заповіт, складений від імені померлого [INFO] [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Георгієвською Тамарою Вячеславівною від 22 квітня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 54. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації [ADDRESS] ) судовий збір. В обґрунтуванні позову вказувала, що [INFO] у віці 57 років помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є батьком їхнього спільного малолітнього сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Син є інвалідом з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. У встановленому законом порядку позивачка, як законний представник малолітнього [PERSON] , звернулася до нотаріуса для прийняття спадщини і з?ясувала, що незадовго до смерті, 22 квітня 2020 року, [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Георгієвською Т.В. Проте, в цьому заповіті малолітнього сина позивача [PERSON] як спадкоємця немає - єдиним спадкоємцем вказана відповідачка [PERSON] , з якою [PERSON] одружився незадовго до смерті. Це викликало у неї сумніви щодо дійсності укладення такого шлюбу і заповіту та справжньої волі заповідача. 04 квітня 2020 року [PERSON] потрапив до 1-ї міської лікарні, де йому було поставлено діагноз - об?ємне утворення правої тім?яно-потиличної долі головного мозку зі зміщенням серединних структур вліво, обструктивною гідроцефалією, вираженим вестибулярно-атактичним, цефалічним синдромам. Міксома лівого передсердя. Він пробув на стаціонарному лікуванні до 13 квітня 2020 року, після чого з 14.04.2020 р. був переведений до 2-ї міської лікарні в якій лікувався до 28.04.2020 р., де йому було призначено сильнодіюче, медикаментозне лікування для полегшення болю, а саме режим III, діста - нормо трофічна; MgSO4 фіз. розчин, аспаркам, дексаметазон, 10% розчин NaC1, омепразол, манніт, дексалгін у зв?язку з різким погіршенням загального стану здоров?я і почастішанням випадків різкого головного болю. На початку травня [PERSON] був переведений до 5-ї міської лікарні, де і пробув на стаціонарному лікуванні до липня. Під час перебування у 5-ій міській лікарні стан [PERSON] був взагалі незадовільний. Він вже не міг орієнтуватися у просторі і часі, не впізнавав своїх близьких друзів і родичів, не міг нормально розмовляти і писати, усвідомлювати свої дії та керувати ними. Отже, незадовго до смерті [PERSON] страждав на невиліковну хворобу і йому призначалося лікування, у тому числі наркотичновмісними препаратами, для стабілізації його стану та полегшення больових відчуттів. З цього випливає, що фактично [PERSON] не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними для вчинення таких правочинів, як одруження та складання заповіту. Саме тому, що [PERSON] не мав наміру одружуватися та заповідати все своє майно лише відповідачці. А та обставина, що вони одружилися з відповідачкою і лише вона вказана спадкоємицею у заповіті, який складений лише через місяць після діагностування у нього об?ємного утворення правої тім?яно-потиличної долі головного мозку зі зміщенням серединних структур вліво, обструктивною гідроцефалією, вираженим вестибулярно-атактичним, цефалічним синдромам, міксоми лівого передсердя, на її переконання, свідчить про те, що [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними під час вчинення таких правочинів, як одруження з відповідачкою та складання заповіту. Оскільки такі правочини, на її думку, не відповідають внутрішній волі заповідача, це є підставою для визнання вищевказаних правочинів недійсними. Ухвалою суду від 12.10.2020 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 30.11.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про залучення третіх осіб у цивільній справі, а саме: Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Георгіївську Тамару В`ячеславівну. 30.11.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтуванні якого вказувала, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Позивачка [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ніколи не перебувала, але дійсно є матір?ю дитини, на утримання якої [PERSON] сплачував аліменти на користь позивачки. З [PERSON] . [PERSON] прожила два останні роки його життя, про що свідчить довідка, видана 22.08.2020 року правлінням ЖБК «Залізничник» (ЄДРПОУ: 21061773) та можуть підтвердити свідки. Враховуючи хворобу [PERSON] , реєстрації шлюбу, який був зареєстрований 13.05.2020 року, передувала ретельна перевірка з боку Подільського районного у м. Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), на вимогу якого було надано довідку - висновок лікарської консультативної комісії Центру надання первинної медико - санітарної допомоги №3 Полтавської міської ради №191 від 05.05.2020 року, щодо усвідомлення своїх дій [PERSON] 22.04.2020 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Георгієвською Т.В. було посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого померлий заповів повністю [PERSON] усе своє майно, що буде належати йому на день смерті де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, а також усе те на що він за законом матиме права. З тексту заповіту вбачається, що заповідач діяв добровільно, перебував при здоровому розумі та ясній пам?яті. Заповіт було прочитано вголос і підписано [PERSON] власноруч в приміщенні 2 міської клінічної лікарні. Також нотаріусом зазначено, що заповідач діяв добровільно перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті. До консультації заповідача та підписання заповіту нотаріус витребувала довідку про те, що напередодні підписання заповіту та 22.04.2020 року, в день підписання заповіту, для лікування [PERSON] наркотичних препаратів не призначалося. До того ж, 28.04.2020 року [PERSON] було виписано з 2 міської клінічної лікарні з покращенням на фоні стану стабілізації під нагляд домашнього лікаря. Слід також зазначити, що позивачка, під час хвороби [PERSON] , особисто з ним не спілкувалася, участі в організації його лікування не приймала, не доглядала, доступу до медичної документації не мала. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 02.12.2020 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 03.02.2021 року на виконання ухвали суду від Комунального підприємства «1-ї міської клінічної лікарні Полтавської міської ради» та від Комунального підприємства «2-ї міської клінічної лікарні Полтавської міської ради» надійшли копії медичної картки хворого [PERSON] 03.03.2021 року в судовому засіданні представником відповідача адвокатом Павленко Н.М., заявлено усний відвід судді, посилаючись на те, що вона має сумніви в неупередженості та об`єктивності судді Бугрія В.М., оскільки останній відмовив у задоволенні заявлених клопотань. 03.03.2021 року ухвалою суду заяву адвоката Павленко Наталії Миколаївни визнано необґрунтованою. Заяву адвоката Павленко Наталії Миколаївни про відвід судді Бугрія В.М. передано до канцелярії (Октябрського) Шевченківського районного суду міста Полтави для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід, у порядку, встановленому частиною першою ст.33 ЦПК України. 12.03.2021 року ухвалою суду (суддя Блажко І.О.) у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Павленко Наталії Миколаївни про відвід судді відмовлено. 11.02.2021 року на виконання ухвали суду надійшли документи, які витрибовувалися. 27.08.2021 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 29.05.2023 року в судовому засіданні позивачка заявила клопотання про призначення експертизи. 25.09.2023 року до суду надійшло пояснення відповідачки [PERSON] , так як вона не може з`явитися на судове засідання та перебуває за кордоном. Підтвердила факт який був викладений адвокатом у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позову. 04.12.2023 року в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] 04.12.2023 року ухвалою суду призначено по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу та заповіту недійсним посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження по справі. 09.12.2024 року на адресу суду надійшов висновок судово психіатричної експертизи №689 та цивільна справа після виконання. 09.12.2024 року ухвалою суду поновлено провадження по справі та призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом судового розгляду справи є визнання недійсним заповіту, тобто правові відносини у цій справі регулюються главою 16 «Правочини» та главою 85 «Спадкування за заповітом» Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). Ст.1261 ЦК України, передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до положень ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно з ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Ст. 1247 ЦК України, визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ніколи не перебувала. [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с. 10). Син є інвалідом з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 11). З [PERSON] . [PERSON] прожила два останні роки його життя, про що свідчить довідка, видана 22.08.2020 року правлінням ЖБК «Залізничник» (а.с.58) та підтвердили свідки. [PERSON] тяжко хворів та перебував постійно у лікарні (що підтверджується виписками з медичних закладів). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.05.2020 року. Реєстрації шлюбу, передувала ретельна перевірка з боку Подільського районного у м.Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), на вимогу якого було надано довідку - висновок лікарської консультативної комісії Центру надання первинної медико - санітарної допомоги №3 Полтавської міської ради №191 від 05.05.2020 року, щодо усвідомлення своїх дій [PERSON] (а.с. 54). [INFO] у віці 57 років помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). 22.04.2020 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Георгієвською Т.В. було посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого померлий заповів повністю [PERSON] усе своє майно, що буде належати йому на день смерті де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, а також усе те на що він за законом матиме права. З тексту заповіту вбачається, що заповідач діяв добровільно, перебував при здоровому розумі та ясній пам?яті. Заповіт було прочитано вголос і підписано [PERSON] власноруч в приміщенні 2 міської клінічної лікарні. Також нотаріусом зазначено, що заповідач діяв добровільно перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті. Ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Згідно з ст. 202 ЦК України, заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21). Ст. 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016, №36-9цс12 від 29.02.2012 , №6-9цс12 від 29.02.2012 , підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК України, суд відповідно до п. 2 ч.1 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Для визначення наявності стану недієздатності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2022 року у справі № 208/9102/15-ц (провадження № 61-21308св21) зазначено: «правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст. 225 ЦК України). Правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними». У постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21), у якій зазначено, що «для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21). Висновком судово-психіатричного експерта № 689 [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , під час складання заповіту 22 квітня 2020 року страждав на психічний розлад у вигляді емоційно-лабільного (астенічного) розладу органічного генезу (F06.6 за МКX-10) і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. [PERSON] під час укладання шлюбу з [PERSON] 13 травня 2020 року страждав на психічний розлад у вигляді емоційно-лабільного (астенічного) розладу органічного генезу (F06.6 за МКХ-10) і за своїм психічним станом усвідомлював сповна значення своїх дій і міг керувати ними. За таких обставин, досліджені судом докази дозволяють зробити висновок про те, що при складанні оспорюваного заповіту 22 квітня 2020 року, [PERSON] , на вказану дату за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, так само як і під час укладання шлюбу 13.05.2020 року. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням вказаних обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі ст.ст.202, 203, 215, 225, 238, 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222, 1234, 1247, 1248,1257,1261 ЦК України,

Outcome: dismissed