Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.02.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва ід 06.02.2023 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.02.2023 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 15.03.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.04.2023 року залучено до участі у справі в якості відповідача [PERSON] 19.10.2023 року до суду надійшов зустрічний позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. У даному зустрічному позові відповідач зазначає про те, що під час шлюбу з позивачем ними було набуто спільне сумісне майно, а саме автомобіль «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску, а також грошові кошти у розмірі приблизно 1 900 00,00 грн., які були заощаджені ними за час перебування у шлюбі та які вносились на рахунки, відкриті на ім`я [PERSON] . Як стало відомо, після розірвання шлюбу позивач продав їх спільний автомобіль без її згоди та відома, а також зняв усі грошові кошти з рахунків та витратив їх на власні потреби. Посилаючись на викладене, відповідач просила задовольнити її вимоги та стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію за частині проданого автомобіля у розмірі 410 000,00 грн., а також частину грошових коштів, які були внесені на депозитні рахунки, відкриті на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Креді Агріколь Банк», АТ «Райффайзен Банк», АТ «ПУМБ», АТ «ОТП Банк» під час перебування у шлюбі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.11.2023 року витребувано: -від приватного нотаріуса КМНО Курило Я.О. належним чином засвідчену копію документа про право власності на квартиру [ADDRESS] , що було надано для укладення договору дарування квартири від 16.09.2022 року, серія та номер: 566, виданий 16.09.2022 року; -від Головного управління ДПС м.Києва інформацію про суми нарахованих та/або отриманих доходів, суми нарахованих та/або сплачених податків [PERSON] за період з 2005 року по 2015 рік, а також інформацію про суми нарахованих та/або отриманих доходів, суми нарахованих та/або сплачених податків [PERSON] , за період з 2005 року по 2015 рік; -від Акціонерного товариства «Укрсиббанк» відомості про дати, платника та суми платежів за кредитним договором №42-6RB/01-200И від 01.02.2006 року, що було укладено між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] ; -від АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Креді Агріколь Банк», АТ «Райффайзен Банк», АТ «Перший Український Міжнародний Банк», АТ «ОТП Банк», АТ «Державний ощадний банк України», АТ «Правекс Банк» банківську виписку з відображенням руху коштів на депозитних рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] 14.05.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про уточнення вимог зустрічного позову, відповідно до якої було уточнено позовні вимоги в частині стягнення частини грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 596 944,85 грн. 07.06.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої було збільшено позовні вимоги в частині стягнення частини грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» до розміру 1 026 716,02 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.09.2024 року витребувано від АТ «Укрсиббанк» відомості про дати, платника та суми платежів за кредитним договором №42-6RB/01-2006И від 01.02.2006 року, що було укладено між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.12.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.12.2025 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання договору недійсним залишено без розгляду. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримав та просив про їх задоволення. В судове засідання відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явився, причини неявки суду не повідомив, явку свого представника не забезпечив. Враховуючи обставини справи, а також тривалість розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність [PERSON] на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 29.07.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі сторонами 16.05.2017 року було придбано автомобіль «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 07.12.2020 року у справі № 754/11543/20 шлюб між сторонами розірвано. 20.10.2021 року позивачем здійснено відчуження автомобіля «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля. З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» та банківських виписок з рахунків вбачається, що в період шлюбу на ім`я позивача у АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито ряд рахунків, а саме: -14.01.2009 року депозит на суму 20,00 грн.; -08.09.2016 року депозит на суму 4000,00 доларів США; -15.03.2017 року депозит на суму 1200,00 доларів США; -24.05.2018 року депозит на суму 270 000,00 грн.; -18.07.2019 року депозит на суму 5048,00 доларів США; -18.07.2019 року депозит на суму 5016,00 євро; -19.10.2019 року депозит на суму 88 000,00 грн. а всього на загальні суми 10 248,00 доларів США, 10 016,00 євро, 358 000,00 грн. Позивачем за зустрічним позовом заявлено вимоги щодо поділу набутого під час шлюбу майна, а саме автомобіля та грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках на ім`я позивача. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступними нормами права. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У статті 6 Конвенції зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна позиція викладена: у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року в справі № 264/2232/19, від 21 квітня 2022 року в справі № 461/1617/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу сторони сторонами 16.05.2017 року було придбано автомобіль «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску. Факт придбання вказаного автомобіля в період шлюбу стороною відповідача за зустрічним позовом не оспорювався. Також, стороною відповідача за зустрічним позовом не надано жодних доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя, а тому зазначений автомобіль підлягав поділу як спільне сумісне майно подружжя. Проте, судом встановлено, що після розірвання шлюбу 20.10.2021 року відповідачем за зустрічним позовом здійснено відчуження автомобіля «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року по справі № 6-486цс16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. До того ж важливою умовою при призначенні компенсації вартості за таке майно є те, що позивач дійсно не знав і не міг знати про відчуження такого рухомого майна на користь іншої особи, що позбавило його можливості захисту своїх прав у досудовому порядку, і як наслідок призвело до звернення до суду. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц). Суд зазначає, що автомобіль придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість автомобіля виходить за межі вартості простої побутової угоди, тому його відчуження мало здійснюватися за згодою іншого подружжя, проте про відчуження автомобіля позивач за зустрічним позовом не знала, згоди на це не надавала, кошти від його реалізації не витрачалися на потреби сім`ї, оскільки сторони на момент його відчуження припинили спільне проживання і ведення спільного господарства через розірвання шлюбу. Доказів здійснення відчуження транспортного засобу зі згоди позивача за зустрічним позовом і використання отриманих від реалізації грошових коштів в інтересах сім`ї відповідач за зустрічним позовом суду не надав. У разі відчуження позивачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач за зустрічним позовом вправі вимагати стягнення з відповідача за зустрічним позовом частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника. Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Також, у випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни. Враховуючи відсутність транспортного засобу, неподільність вказаного майна, а також те, що позивач за зустрічним позовом заявляла вимоги саме про стягнення грошової компенсації, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом компенсації вартості частини вказаного автомобіля. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 523/13657/20 (провадження № 61-7202св23). Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суд зауважує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач за зустрічним позовом просила стягнути з відповідача за зустрічним позовом компенсацію за частину вартості автомобіля «Hyuindai Tucson», д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску, в розмірі 410 000,00 грн., виходячи із середньої ринкової вартості такого автомобіля в розмірі 820 000,00 грн. На спростування вказаної суми відповідачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо цього автомобіля в розмірі 410 000,00 грн. Також, визначаючи розмір компенсації вартості частини спільного майна подружжя, суд зауважує і на те, що сторони із клопотаннями про призначення відповідних експертиз не звертались, а тому суд виходить із наявних матеріалів справи щодо вартості майна. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог зустрічного позову в цій частині. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимог зустрічного позову про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом частини грошових коштів, що знаходились на депозитних рахунках. Так, з відповіді АТ КБ «ПриватБанк» та банківських виписок з рахунків, а також довідки про наявність рахунків, вбачається, що в період шлюбу на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито ряд рахунків, а саме: -14.01.2009 року депозит на суму 20,00 грн.; -08.09.2016 року депозит на суму 4000,00 доларів США; -15.03.2017 року депозит на суму 1200,00 доларів США; -24.05.2018 року депозит на суму 270 000,00 грн.; -18.07.2019 року депозит на суму 5048,00 доларів США; -18.07.2019 року депозит на суму 5016,00 євро; -19.10.2019 року депозит на суму 88 000,00 грн. а всього на загальні суми 10 248,00 доларів США, 10 016,00 євро, 358 000,00 грн. Станом на 04.12.2023 року залишки коштів на вказаних рахунках становлять 0,00 грн./долари США/євро. З банківських виписок за вказаними рахунками вбачається, що: -08.09.2016 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 4000,00 доларів США, дата зняття коштів 27.06.2017 року, залишок після операції 0,00 доларів США; -15.03.2017 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 1200,00 доларів США, дата зняття коштів 16.07.2019 року, залишок після операції 0,00 доларів США; -24.05.2018 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 270 000,00 грн., дата зняття коштів 19.01.2020 року, залишок після операції 0,00 грн.; -18.07.2019 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 5048,00 доларів США, дата зняття коштів 22.01.2020 року, залишок після операції 0,00 доларів США; -18.07.2019 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 5016,00 євро, дата зняття коштів 19.10.2019 року, залишок після операції 0,00 євро; -19.10.2019 року [PERSON] було розміщено депозит на суму 88 000,00 грн., дата зняття коштів 20.01.2020 року, залишок після операції 0,00 грн. Вказані докази свідчать про те, що спірні кошти, щодо поділу яких позивачем за зустрічним позовом було заявлено вимоги, дійсно були внесені на депозит [PERSON] під час шлюбу. Однак, їх зняття з рахунків також було здійснено під час перебування сторін у шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 07.12.2020 року, і доказів того, що відповідач за зустрічним позовом зняв ці кошти без відома позивача за зустрічним позовом або використав не в інтересах сім`ї під час перебування у шлюбі стороною позивача за зустрічним позовом не надано. З урахуванням наведеного, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом належним чином доведено її позовні вимоги в частині стягнення з позивача на її користь компенсації за автомобіль в розмірі 410 000,00 грн., в зв`язку із чим ці позовні вимоги мають бути задоволені. В решті вимог зустрічного позову належить відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 4100,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial