Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Євдокимову Юлію Вікторівну звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю. Позивач посилається на те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] , проживає у цій квартирі, відкрито та безперервно користується нею з 1999 року, утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги. 1/4 частка зазначеної квартири належить відповідачу [PERSON] , яка більше 10 років в квартирі не мешкає, виїхала за кордон, на зв`язок не виходить. Позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Ціна позову, визначена позивачем 100\~000 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, пояснила, що [PERSON] з 1999 року безперервно користується квартирою [ADDRESS] , підтримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] , якій належить на праві власності 1/4 частка цієї квартири, більше 10 років не проживає в Україні, отримала громадянство іншої держави, своєю часткою квартири не цікавиться, на зв`язок не виходить. [PERSON] рішенням суду позбавлена батьківських прав щодо двох дітей, яких фактично виховувала та утримувала позивач. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що їй належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] , 1/2 частка цієї квартири належить її матері [PERSON] , 1/4 частка належить сестрі [PERSON] . Дійсно сестра більше 10 років не цікавиться квартирою, не спілкується з родичами. Жодних претензій з приводу користування квартирою чи виплати компенсації за її частку сестра не заявляла. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не надійшло. \~ \~ \~ Як\~визначено статтею\~344\~Цивільного кодексу\~України,\~особа,\~яка добросовісно\~заволоділа чужим\~майном і\~продовжує відкрито,\~безперервно володіти\~нерухомим майном\~протягом десяти\~років \~набуває право\~власності на\~це майно\~(набувальна\~давність),\~якщо інше\~не встановлено\~цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо умов набуття права власності за набувальною давністю у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Зокрема ВП ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. \~ \~Водночас згідно\~з постановою\~ Верховного\~Суду від\~05\~червня 2018\~року у\~ справі\~№ 924/925/17\~ встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. З матеріалів справи видно, що 16 листопада 1999 року Відділом по обліку та розподілу житлової площі видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Частка кожного співвласника становить 1/4. (а.с.9) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 червня 2020 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області [PERSON] успадкувала після померлого чоловіка [PERSON] належну йому 1/4 частку зазначеної вище квартири. (а.с.8) Відповідач [PERSON] є дочкою [PERSON] і співвласницею квартири за адресою [ADDRESS] , їй належить 1/4 частка цієї квартири. Згідно з довідкою відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради, [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] в період з 22 грудня 2008 року по 22 квітня 2025 року. (а.с.34) Довідкою ОСББ від 17 березня 2025 року підтверджується, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрована і не проживає. (а.с.12) Таким чином останні десять років відповідач не користується належною їй часткою квартири. Позивач весь цей час добросовісно, безперервно і відкрито користується всією квартирою, у тому числі часткою, яка належить відповідачу, утримує квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги. Позивач та відповідач є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] , позивачу належить 1/2 частка, відповідачу 1/4 частка цього майна. \~ \~ \~Як визначено\~статтею \~358\~Цивільного кодексу\~України,\~ \~право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. \~Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Позивач користується квартирою за адресою [ADDRESS] на законних підставах як співвласник цього майна. Відомості про наявність спору між співвласниками щодо користування квартирою відсутні. Також немає даних про те, що відповідач зверталася з позовом про надання їй в користування належної їй частки нерухомого майна чи стягнення матеріальної компенсації. З цього можна зробити висновок про те, що відповідач не заперечувала проти користування позивача належною їй часткою квартири, водночас відсутні дані про те, що відповідач відмовилася від свого права власності на цю частку. Отже володіння та користування позивача часткою квартири, яка належить відповідачу, є правомірним оскільки сторони є співвласниками цього майна і порядок володіння та користування цим майном здійснюється за домовленістю між ними. Позивач завжди знала, що відповідач є співвласником квартири. Відповідач не заперечувала проти володіння та користування позивача всією квартирою, отже погодилася на це, однак така поведінка відповідача не свідчить про відмову від права власності. Сплата комунальних платежів, утримання квартири та користування нею не може бути самостійною підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Наявність співвласника квартири, який не відмовився від свого права власності, виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю. Саме такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23. Тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати на сплату судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed