Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 23.09.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2023. Під час перебування у шлюбі, 28.10.2017 ними придбано транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT, 2003 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1 781 см3, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано за відповідачем. Указаний автомобіль перебуває у користуванні відповідача та між ними не досягнуто згоди щодо його поділу. Відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості транспортного засобу, вартість спірного автомобіля становить 229 350 грн. На підставі наведеного, позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1 781 см3, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 114 675, 00 грн, залишивши його у власності відповідача. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л. М. від 12.03.2024 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л. М. від 13.06.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. На підставі розпорядження щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу справи № 960/25 призначено повторний автоматизований розподіл даної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Федчишеній Т. Ю. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Федчишеної Т. Ю. від 03.07.2025 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду по суті. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. При цьому відповідач подав письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що висновок, наданий позивачем щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу № ЕРО-19/02-24 від 21.02.2024, складено без технічного огляду автомобіля та наданий щодо середньої вартості автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Однак, з дати виготовлення автомобіля минуло більше 20 років, технічний стан впливає на його вартість, а тому визначення вартості автомобіля без його огляду є необ`єктивним, а здійснена позивачем оцінка не відповідає реальній ринковій вартості спірного автомобіля. Також зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження її участі у формуванні сімейного бюджету, за який, як зазначає позивач, було придбано спірне майно. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, був обізнаний про перебування справи на розгляді у суді. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Між [PERSON] та [PERSON] 23 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 1289. 28.10.2017 за [PERSON] на праві власності зареєстрованотранспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT, 2003 року випуску,об`єм двигуна 1 781 см3,державний реєстраційний номер [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2023 у справі № 146/1100/23. Відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу ЕР-19/02-24 від 19.02.2024, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , середня ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2003 року випуску, на дату запиту 19.02.2024, становить 229 350,00 грн. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 03.04.2024, [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ". Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Судом установлено, що майно, а саме транспортний засіб марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, а тому презюмується, що таке майно належить подружжю в рівних частках. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем надано звіт про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу ЕР-19/02-24 від 19.02.2024, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , з якого слідує, що середня ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2003 року випуску, на дату запиту 19.02.2024, становить 229 350,00 грн. Відповідач не спростував належними засобами доказування визначену позивачем вартість спірного автомобіля. При цьому, заперечуючи проти такої вартості майна, відповідач не надав належних та допустимих доказів іншої вартості цього майна, як і не заявляв клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи, а відтак не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Інші доводи відповідача не спростовують обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог та не свідчать про наявність підстав для відмови у позові. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір». Згідно із ч. 1 ст. 4 цього Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року встановлено у розмірі 3 028 грн. Як слідує з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 146,75 грн, однак за подання даної позовної до суду відповідно до п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Отже, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 64,45 грн. При цьому, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved