Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У липні 2025 року до суду з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим помешканням за адресою [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. В позові [PERSON] посилався на те, що в січні 2025 року він звернувся до Вінницької міської ради зі заявою про надання житлової площі на розширення та приватизацію, так як він проживає у громадянському шлюбі з [PERSON] - власницею квартири [ADDRESS] . Йому повідомили про підстави взяття на облік для поліпшення житлових умов. Так як належна на праві власності [PERSON] квартира [ADDRESS] 18.05 кв.м з яких житлова 12.2 кв.м він має право на розширення так як зареєстрований в цій квартирі з 28.01.2022 року. [PERSON] не проживає в квартирі більше 6 років, комунальні послуги не сплачує, не використовує квартиру за призначенням. [PERSON] не має права власності на вказану квартиру, мешкає в належному їй будинку в [ADDRESS] . ПП «Добробуд» відмовив йому в складенні акту про не проживання відповідачки. Ухвалою суду від 25.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що будинок [ADDRESS] раніше був гуртожитком. Його співмешканка [PERSON] має на праві власності одну з кімнат двохкімнатної квартири. В другій кімнаті зареєстрована [PERSON] , так як він зареєстрований в квартирі [PERSON] з 2022 року вважає, що має право на розширення житла за рахунок іншої кімнати квартири. Він не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житла і вважає, що для отримання права на розширення цього не потрібно. Квартира [PERSON] є комунальною власністю тому відповідно до ст. 72 ЖК України її належить визнати такою, що втратила право на користування квартирою та зняти з реєстрації в зв`язку з відсутністю в квартирі більше 6 років. [PERSON] згодна з його позицією і вимогами. Відповідачка до суду не з`явилась. Поштові відправлення надіслані на адресу її реєстрації повернулись до суду з відміткою про «відсутність адресата за вказаною адресою». Згідно п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається такою, що повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду. Представник Вінницької міської ради (третьої особи) відмовився від підтримання позову як належний позивач, заперечував проти його задоволення, вказав, що наразі квартира належить територіальній громаді міста, квартира отримана [PERSON] на законних підставах. [PERSON] звертався до виконкому Вінницької міської ради і йому було роз`яснено що потрібно для постановки на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Позивач не надав відповідних документів і на обліку наразі не перебуває. Свідок [PERSON] пояснила, що живе в будинку [ADDRESS] . [PERSON] не бачить. Знає, що [PERSON] приходила і скандалила. Ордери на житло їм ніхто не видавав, заселяли як гуртожиток підприємства (знає зі слів інших людей). З [PERSON] підтримує приятельські відносини. Дослідивши докази суд установив, що 1/2 частка квартири [ADDRESS] , що складає 1/20 частки квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (свідоцтво на а.с. 10). [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 28.01.2022 року (копія паспорту на а.с. 11). Заборгованість по сплаті комунальних платежів по квартирі [ADDRESS] на грудень 2024 року складає 35872.42 (Єдиний рахунок на а.с. 12). Квартира [ADDRESS] має загальну площу 21.4, житлова - 12.2 перебуває у приватній власності. Зареєстровані в квартирі [PERSON] , [PERSON] (власники), з 28.01.2022 року [PERSON] (особовий рахунок на а.с. 14). Згідно акту обстеження житлових умов, за адресою [ADDRESS] - в зареєстровані [PERSON] , [PERSON] ПП «Добробуд-Він» відмовив [PERSON] в наданні інформації щодо іншої фізичної особи. [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 16.12.1986 року по теперішній час (інформаційна довідка на а.с. 17) . Відповідно до абз. 3 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, окремого рішення про зняття особи з реєстраційного обліку не вимагається, а тому додаткові позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. У випадку ж відмови уповноваженого державного органу зняти з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням заявник в праві оскаржити таку відмову до адміністративного суду. Тому суд вважає, що вимога позивача про зняття [PERSON] з реєстрації не підлягає задоволенню. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, саме на позивача закон покладає обов?язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять й позивач у порушення свого обов?язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів не проживання відповідачки за місцем реєстрації, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідача про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого непроживання останнього у спірному житлі. Крім того суд зазначає, що відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до ст. 34 ЖК України потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному цим Кодексом та іншими актами законодавства України; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. Згідно ст. 36 ЖК України, - облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. Відповідно до законодавства України у випадках і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання. Відповідно до ст. 39 ЖК України, громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншого громадського об`єднання і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. Згідно ст. 42 ЖК України, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 42-1, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України. Статтею 43 ЖК України передбачено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік. [PERSON] не надав доказів набуття статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов і особи, яка має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Стаття 35 ЖК України передбачає, що громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів (стаття 96) не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов. Суд установив, що [PERSON] 28.01.2022 року був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] житлова площа якої 12.1 кв.м належній [PERSON] , тобто штучно погіршим як свої так і житлові умови [PERSON] . Отже [PERSON] не може бути визнаний таким, що потребує поліпшення житлових умов. За вказаних обставин суд вважає, що [PERSON] не є належним позивачем у справі. Згідно загальновизнаного факту будинок [ADDRESS] втратив статус гуртожитку і перебуває у власності Вінницької територіальної громади. Представник Вінницької міської ради, якому делеговано повноваження територіальної громади, позовні вимоги до [PERSON] не підтримав. Тому в задоволенні позову належить відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати належить залишити за позивачем - [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed