Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-11 00:00:00

26.09.2025 представник позивача, адвокат Фесенко Марія Юріївна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний Суд», що зареєстрований судом 29.09.2025, мотивуючи тим, що [PERSON] працювала на посаді декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури, що підтверджується записами з трудової книжки. Згідно Витягу з Наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року позивачка була звільнена наступною аргументацією: «Звільнити [PERSON] , кандидата наук з державного управління, декана економіко-гуманітарного факультету, 30.04.2025 у зв`язку із переведенням до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку: за 80 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло до 31.12.2023; за 85 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло з 01.01.2024 до дати звільнення (30.04.2025); за 40 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло до 31.12.2023; за 20 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло з 01.01.2024 до дати звільнення (30.04.2025). Підстава: заява [PERSON] .\~ При звільненні, відповідач не виплатив на користь позивача вищезазначену компенсацію за не використану відпустку. Згідно довідки від 12.09.2025, наданою відповідачем сума заборгованості відповідача перед [PERSON] складає: 104020,18 грн Компенсація відпустки (осн. місце), сума вказана з відрахуванням ПДФО 18% та ВСб 5% та 80204,61 грн - Попередньо нарахована компенсація за затримку розрахунку на 01.09.2025 рік за осн. місцем 123 дні: травень (31 день), червень (30 днів), липень (31 день), серпень (31 день)». Загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем станом на 1 вересня 2025 року складає 184224,79 грн. Враховуючи, що станом на дату звернення з позовною заявою до суду, відповідачем не праведно розрахунків з позивачем по нарахованій, але не виплаченій компенсації за не використану відпустку, розрахунок проводиться з 01 травня 2025 року (наступного після звільнення дня) по 01 вересня 2025 року (за чотири місяці), травень 31 день + червень 30 днів + липень 31 день + серпень 31 день = 123 днів. Отже, період затримки розрахунку при звільненні, складає 123 робочих днів. Крім того, саме відповідачем було здійснено розрахунок середньої заробітної плати позивачки за основним місцем роботи, а також надано інформацію від 12.09.2025 щодо суми заборгованості, яка включає попередній розрахунок компенсації за затримку розрахунку станом на 01.09.2025 за 123 дні. Позивачка погоджується з розрахунком наданим відповідачем. Водночас сам факт того, що відповідач здійснив зазначений розрахунок та визначив суму компенсації за затримку розрахунку, свідчить про його визнання наявної заборгованості та погодження з обов`язком виплати відповідної компенсації за затриманий час. Через масову затримку виплат перед працівниками, позивачка у складі колективу науково-педагогічних працівників і співробітників ДонНАБА звільнених у зв`язку з реорганізацією не одноразово зверталися до відповідача: 1) 13.05.2025 було подано звернення Голові комісії з реорганізації ДонНАБА, ректору ІФНТУНГ д.т.н., професору Чудику І.І.; 2) 06.06.2025 було подано звернення Міністру освіти і науки України. Проведено не одні переговори, зустрічі, які, на жаль, не дали жодного результату, всі відповіді носили формальний характер, на стан виплат ніяк не повпливали. Крім того, зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 6 000 грн підтверджені належними доказами (договір, акт наданих послуг, опис робіт), є співмірними із обсягом виконаних робіт та складністю справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно зі ст. 137, 141 ЦПК України.Тому, просила стягнутиз Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДонНАБА) на користь [PERSON] компенсацію відпустки за основним місцем роботи у розмірі 104020,18 грн (сума розраховано з утриманням 18% Податку з доходів фізичних осіб та 5% військового збору), компенсацію за затримку розрахунку за основним місцем роботи в розмірі 80204,61 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмір 6000 грн. 03.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позову заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 10.11.2025 представник позивача, адвокат Фесенко Марія Юріївна, подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», у якій просила стягнути з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 110199,83 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Заяву обґрунтовує тим, що після подання позовної заяви, 16.10.2025 відповідач перерахував на банківський рахунок позивачки заборгованість за компенсацією за невикористану відпустку. Загальна сума перерахованих коштів становить 104020,18 грн. Таким чином, позовна вимога про стягнення вказаної заборгованості виконана відповідачем до початку судового розгляду, а обов`язки щодо її виплати виконані у повному обсязі. Щодо розрахунку компенсації за затримку розрахунку при звільненні, то він підлягає уточненню, оскільки фактична затримка тривала з 30 квітня 2025 року до 16 жовтня 2025 року, тобто 169 календарних днів. При зверненні до суду розрахунок здійснювався станом на 01 вересня 2025 року (123 дні затримки), тому компенсацію необхідно перерахувати з урахуванням додаткових 46 днів (169 123). Розрахунок додаткової компенсації: 46днів *652,07 грн = 29995,22 грн. Отже, розрахунок додаткової компенсації за весь час затримки розрахунку з 30.04.2025 по 16.10.2025, тобто 169 календарних днів становить 110199,83 грн (169 днів *652,07 грн). 12.11.2025 представник позивача, адвокат Фесенко Марія Юріївна, подала до суду заяву про усунення недоліків заяви про зменшення розміру позовних вимог, у якій просила прийняти та долучити до матеріалів справи №357/15462/25 докази відправлення заяви про уточнення позовних вимог третій особі Івано Франківському національному технічному університету нафти і газу. 12.11.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду заяву [PERSON] , про зменшення розміру позовних вимог. 20.11.2025 представник відповідача, адвокат Литвиненко Віталій Іванович, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідач з позовними вимогами не згоден, так як на момент подання цього відзиву, [PERSON] вже виплачена вихідна допомога у зв`язку зі звільненням у повному обсязі. Також повідомляє, що Донбаська національна академія будівництва і архітектури знаходиться в безпосередньому підпорядкування Міністерства освіти і науки України, є бюджетною та неприбутковою установою. Розпорядником бюджетних коштів, які надаються відповідачу, у тому числі і на заробітну плату працівникам, є саме Міністерство освіти і науки України. Кабінетом Міністрів У країни прийнято розпорядження від 17.12.2024 № 1274-«Про реорганізацію Донбаської національної академії будівництва і архітектури», відповідно до якого вирішено реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Донбаська національна академія будівництва і архітектури з 13.01.2025 знаходиться в стані припинення. У зв`язку з чим, усі бюджетні рахунки відповідача були обнульовані Міністерством освіти і науки України. Відповідач не по свої вині не розрахувався своєчасно зі звільненими працівниками. Як доказ того, що Міністерство освіти і науки України є розпорядником бюджетних коштів, які мають цільове призначення на заробітну плату працівникам відповідача є Наказ Міністерства освіти і науки України «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» від 30.09.2025 № 1302, яким затверджений обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5 215 905,00 грн. Саме з цих коштів позивачу була виплачена вихідна допомога у повному обсязі. Що стосується вимог по компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, зазначає, що відповідач, хоч і був роботодавцем позивача, але внаслідок дій МОНУ по обнулюванню рахунків, не мав фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні. 27.11.2025 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДННАБА), про залучення співвідповідача у справі за позовом [PERSON] до Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДННАБА), третя особа: Івано-Франківський Національний технічний університет нафти і газу, про стягнення заборгованості по заробітній платі, відмовлено. Третя особа - Івано-Франківський Національний технічний університет нафти і газу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї отримав 03.10.2025 та 26.09.2025 відповідно, що підтверджується квитанцією №4598913 про доставку документів до електронного кабінету від 26.09.2025 та довідкою про доставку електронного листа від 03.10.2025, однак, протягом строку, встановленого судом, письмові пояснення щодо спору до суду не подав. Станом на 12.12.2025 клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта позивачки, копією довідкою від 21 квітня 2022 року №3248-5001274558 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповіддю на запит з Єдиного державного демографічного реєстру та відповіддю на запит з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери. З копії трудової книжки Серії [NUMBER] вбачається, що з 01.06.2016 [PERSON] працювала на посаді декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури. З Витягу з наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року Донбаської національної академії будівництва і архітектури вбачається, що [PERSON] була звільнена з посади декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури з наступною аргументацією: «Звільнити [PERSON] , кандидата наук з державного управління, декана економіко-гуманітарного факультету, 30.04.2025 у зв`язку із переведенням до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку: за 80 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло до 31.12.2023; за 85 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло з 01.01.2024 до дати звільнення (30.04.2025); за 40 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло до 31.12.2023; за 20 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло з 01.01.2024 до дати звільнення (30.04.2025). Підстава: заява [PERSON] . Вказане також підтверджується наказом Донбаської національної академії будівництва і архітектури\~ №03-25 від 30.04.2025 «По особовому складу працівників» та №03/23 від 30.04.2025 «По особовому складу працівників». Встановлено, що позивачка [PERSON] у складі колективу науково-педагогічних працівників і співробітників ДонНАБА звільнених у зв`язку з реорганізацією, через масову затримку виплат перед працівниками, не одноразово зверталася до відповідача, зокрема, 12.05.2025 було подано колективне звернення Голові комісії з реорганізації ДонНАБА, ректору ІФНТУНГ д.т.н., професору Чудику І.І., однак на стан виплат вказане звернення ніяк не вплинуло. 16.10.2025 відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури здійснила позивачці [PERSON] виплату належної компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 104020,18 грн, шо підтверджується копією скріншота зарахування коштів та не заперечується відповідачем.\~ При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробіття. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Ч.1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені удень звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у ст. 116, ст. 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, при недотриманні роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Як зазначено вище у рішенні, позивачка була звільнена 30.04.2025, однак, всі суми, зокрема, компенсація за невикористану відпустку, належні до сплати [PERSON] не були виплачені у день її звільнення, що підтверджується листом №25-15-96 від 09.07.2025 комісії з реорганізації Донбаської національної академії будівництва і архітектури, листом №25-32-68 від 22.05.2025 ректора Івано-Франківського Національного технічного університету нафти і газу та копією довідки №б/н від 12.09.2025 Донбаської національної академії будівництва і архітектури, у якій зазначено про наявність боргу щодо компенсації відпустки у розмірі 104020,18 грн, що не заперечується відповідачем. Представник відповідача заперечуючи проти позову вказує на те, що Донбаська національна академія будівництва і архітектури знаходиться в безпосередньому підпорядкування Міністерства освіти і науки України, є бюджетною та неприбутковою установою. Розпорядником бюджетних коштів, які надаються відповідачу, у тому числі і на заробітну плату працівникам, є саме Міністерство освіти і науки України. Крім того, Кабінетом Міністрів У країни прийнято розпорядження від 17.12.2024 № 1274-«Про реорганізацію Донбаської національної академії будівництва і архітектури», відповідно до якого вирішено реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Донбаська національна академія будівництва і архітектури з 13.01.2025 знаходиться в стані припинення, у зв`язку з чим всі бюджетні рахунки відповідача були обнулені Міністерством освіти і науки України. Суд, оцінюючи вказані твердження, виходить з наступного. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною.\~ Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, у постанові від 16.06.2021 у справі № 752/3612/19, у постанові від 22.03.2023 у справі № 674/983/17). Встановлено, що відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури (юридична адреса: 84333, Україна, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок, 14), є роботодавцем позивачки, з 13.01.2025 перебуває у стані припинення, на підставі наказу Міністерства освіти та науки України №30 від 09.01.2025, яким наказано реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу разом з відокремленими структурними підрозділами, створено комісію з реорганізації припинення, до якої перейшли повноваження щодо управління Донбаської національної академії будівництва і архітектури та надано комісії з припинення перелік заходів щодо виконання цього наказу. Крім того, ректором Івано-Франківського Національного Університету нафти і газу було видано наказ №372 від 23 грудня 2024 року, згідно якого наказано забезпечити виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.12.2024 № 1274 та реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених МОН України на відповідні цілі. Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Ч.3\~ ст. 105 ЦК України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Згідно з ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Таким чином належним відповідачем за даним позовом є Донбаська національна академія будівництва і архітектури, оскільки відповідачем за подібним позовом має бути саме підприємство, установа чи організація, на яке чинним законодавством покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні, невиконання якого спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України. Крім того, суд враховує, що процедура реорганізації на даний час не завершена, діє комісія з реорганізації, яка виносила наказ про звільнення позивачки та саме Донбаська національна академія будівництва і архітектури 16.10.2025 здійснила виплату позивачці компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 104020,18 грн, що не заперечується відповідачем. Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що відповідач -\~ не по свої вині не розрахувався своєчасно зі звільненими працівниками, оскільки внаслідок дій МОНУ по обнулюванню рахунків, не мав фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні. Як доказ того, що Міністерство освіти і науки України є розпорядником бюджетних коштів, які мають цільове призначення на заробітну плату працівникам відповідача є Наказ Міністерства освіти і науки України «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» від 30.09.2025 № 1302, яким затверджений обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн і саме з цих коштів позивачу була виплачена вихідна допомога у повному обсязі. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження представника відповідача, виходячи з наступного. Так, згідно наказу Міністерства освіти та науки України №1302 від 30.09.2025 «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» затверджено обсяг фінансування , що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн та директорату стратегічного планування та відновлення забезпечити зокрема перерахування коштів згідно із затвердженими обсягами. Однак, з вказаного наказу вбачається, що Міністерство освіти та науки України затвердило\~ обсяг фінансування Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн, водночас вказаний наказ не підтверджує ті обставини на які посилається відповідач, зокрема, про відсутність фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні. Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, а тому суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Враховуючи, що відповідач не виплатив [PERSON] усі суми, належні при звільненні, зокрема, компенсацію за невикористані дні відпустки, у встановлений строк, суд дійшов висновку про стягнення з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно довідки Донбаської національної академії будівництва і архітектури 12.09.2025, сума нарахованої компенсації за затримку розрахунку станом на 01.09.2025 становить 80204,61 грн, з розрахунку 652,07 грн середньоденної заробітної плати за 123 календарних дні. Отже, враховуючи розрахунок середнього заробітку проведений відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати 652,07 грн та час затримки розрахунку з 01.05.2025 до 16.10.2025, тобто 169 календарних днів, середній заробіток за час затримки розрахункупри звільненні складає 110199,83 грн (169 днів *652,07 грн). Таким чином, суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивачки, дійшов висновку, про стягнення з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2025 до 16.10.2025, а саме до часу фактичного розрахунку з позивачкою, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, у розмірі 110199,83 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Так, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, але враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21). Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору про надання правничої допомоги №2209/25ЦС від 22.09.2025, копію акта прийому-передачі наданих послуг від 26.09.2025 до договору про надання правничої допомоги №2209/25ЦС від 22.09.2025, виконаних адвокатом Фесенко Марією Юріївною, необхідних для надання правничої допомоги за позовом [PERSON] , копію рахунку на оплату №1 від 22.09.2025 та платіжну інструкцію №1.321160585.1 від 22.09.2025, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу складає 6000,00 грн. Згідно п. 7.2 Договору вартість оплати наданих послуг за даним договором є фіксованою та дорівнює 6000,00 грн, за підготовку, подання та ведення справи в суді першої інстанції, без особистої участі у судових засіданнях. Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 26.09.2025, адвокатом виконано такі роботи: аналіз обставин справи та документів; дослідження законодавчої бази, судової практики та вироблення правової позиції; підготовка позовної заяви, формування додатків та подання позовної заяви до суду. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2020 у справі №760/11145/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду викладену у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, в яких зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved