Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-10 00:00:00

10.07.2025 року до суду надійшла вказана цивільна справа, в якій позивач в особі свого представника за електронною довіреністю адвоката Тараненко Артема Ігоровича засобами електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії №881159894 від 17.07.2021 року, укладеним між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на суму 12000,00 грн. строком на 30 днів до 16.08.2021 року, яка склала 42369,00 грн., з яких 12000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 30369,00 грн. - заборгованість за процентами, право вимоги за якою спочатку перейшло до другого кредитора «ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року (з подальшими додатковими угодами до нього) на підставі реєстру прав вимоги №152 від 21.09.2021 року, згодом від другого кредитора до третього кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» на підставі договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023 року з реєстром прав вимоги №2 від 2012.2023 року, і, нарешті, вже від третього кредитора до позивача на підставі договору факторингу 04/06/25-Ю від 04.06.2025 року з відповідним реєстром боржників від 04.06.2025 року. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2422,40 грн. та 7000,00 грн. витрат на правову допомогу у порядку ст.137 ЦПК України, які складаються із 1000,00 грн. - вивчення матеріалів справи, 5000,00 грн. - складання позовної заяви до суду та по 500,00 грн. підготовка адвокатського запиту щодо витребування документів та підготовка клопотання до суду про витребування документів. При цьому представник позивача просив суд розглянути справу за відсутності позивача. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка, отримавши кошти у товаристві з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», вимога за якою була згодом придбана іншими кредиторам, і згодом позивачем, належним чином свої зобов`язання не виконувала, що є підставою для стягнення з неї отриманих кредитних коштів, що відповідає вимогам укладеного первинного кредитного договору та є відповідним способом захисту прав кредитора. Крім цього, представник позивача адвокат Тараненко А.І. надав заяву, в якій просив витребувати у порядку ст.84 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про емітування на ім`я відповідача платіжної картки [NUMBER] ; інформацію про зарахування на вказану картку 12000,00 грн. у період 17.07.2021 року - 22.07.2021 року; чи емінувалася будь-яка інша картка на ім`я відповідача; надати інформацію чи був/є номер [NUMBER] фінансовим номером телефону за карткою [NUMBER] та чи знаходиться вказаний номер телефону в анкетних даних відповідача; у разі підтвердження зарахування коштів на вказану картку надати первинні бухгалтерські документи, що підтвердять факт перерахування коштів; надати повний номер рахунку відповідача за вищевказаною карткою; у випадку, якщо номер телефону [NUMBER] не знаходиться в анкетних даних відповідача за платіжною карткою [NUMBER] , витребувати номери телефонів, що знаходяться в анкетних даних; у випадку, якщо платіжна картка не належить відповідачеві витребувати інформацію щодо особи, який належить картковий рахунок. Ухвалою судді від 25.07.2025 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, наданий час для подання сторонами усіх заяв по суті позову, частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів щодо зарахування відповідачці коштів від первинного кредитора на дату укладення договору на її картку у АТ КБ «Приватбанк» (а.с.106-107). 12.08.2025 року на адресу суду надійшла відповідь АТ КБ «Приватбанк» про те, що зарахування коштів на картку відповідачки 03.09.2020 року у сумі 12000,00 грн. не відбулося (а.с.113-114). 27.08.2025 року відповідачка ознайомилася із матеріалами справи безпосередньо у суді (а.с.116), а саму ухвалу про відкриття провадження та витребування доказів отримала 19.08.2025 року (а.с.117). 02.09.2025 року відповідачка подала до суду заяву про застосування строків позовної давності відносно заявлених вимог, вказавши, що вони, на її думку, сплинули 17.08.2021 року (а.с.118-119). Також 02.09.2025 року на адресу суду з боку відповідачки надійшов відзив, в якому та з долучених до нього документів (виписки по картковому рахунку) вона підтвердила отримання коштів з боку первинного кредитора у сумі 12000,00 грн. 17.07.2021 року, однак вказала, що вона сам договір не укладала, а від її імені вказаний договір уклав [PERSON] , з яким вона раніше співмешкала, що стало підставою для подальшого звернення відповідачки на адресу органів Національної поліції України, які на стали вносити дані до ЄРДР через те, що [PERSON] погодився погасити відповідні кредити, які він брав від імені позивачки, тобто на момент укладання договору була відсутня воля відповідачки на укладання договору. Одночасно у відзиві відповідачка повторно просила суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог. Копія відзиву була направлена позивачу засобами поштового зв`язку (а.с.120-126). 23.09.2025 року на адресу суду надійшли направлені 22.09.2025 року два письмових пояснень з боку позивача у порядку ст.43 ЦПК України, одна з яких стосувалися того, що суду слід повторно витребувати з АТ КБ «Приватбанк» докази отримання відповідачкою 17.07.2021 року коштів у сумі 12000,00 грн. від первинного кредитора, оскільки суд в ухвалі про відкриття провадження та витребування доказів від 25.07.2025 року допустив описку в частині дати, коли слід витребувати інформацію (вказав 03.09.2020 року замість вірної 17.07.2021 року)(а.с.127-128), а друга - заперечення позивача про застосування строків позовної давності на підстави відзиву відповідачки та вказівки, що саме відповідачка несе відповідальність за отримання коштів, оскільки саме від її імені був отриманий кредит, що пов`язано з її неналежними діями щодо користування отриманою банківською карткою за відсутності доказів шахрайських дій щодо неї встановлених вироком суду у кримінальній справі (а.с.131-140). Ухвалою суду від 29.09.2025 року ухвала суду про витребування доказів в частині витребування була визнана такою, що втратила чинність, враховуючи визнання відповідачкою отримання кредитних коштів від первинного кредитора (а.с.143-144). Інші заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд зазначає, що позицію відповідачки про застосування строків позовної давності не може бути прийнята судом до уваги, враховуючи те, що заява відповідачки подана 02.09.2025 року, коли строк позовної давності був зупинений. Зокрема, строк позовної давності з 02.04.2020 року було продовжено до 30.06.2023 року на строк дії карантину відповідно до п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, з 01.07.2023 року до 29.01.2024 року на час діє воєнного стану на підставі п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, з 30.01.2024 року перебіг строку позовної давності зупинився, і лише 04.09.2025 року після набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності», згідно з яким п. 19 вказаного розділу було виключено, загальні та спеціальні строки позовної давності були відновлені. Таким чином, за увесь зазначений відповідачкою строк з 17.08.2021 року до 10.07.2025 року строк позовної давності не діяв (початку продовжувався за двома підставами, а згодом був зупинений на час воєнного стану), а тому підстави для його застосування відсутні. Щодо вказівки у відзиві на те, що карткою позивачки скористався її співмешканець [PERSON] , який шахрайським способом уклав відповідний кредитний договір, то в цій частині доводи відповідачки не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідного вироку в цій частині відповідачка надати не змогла, реєстрація її заяви в журналі єдиного обліку органів національної поліції для цивільної справи одного правового значення не має, оскільки така реєстрація лише підкреслює факт подання заяви та її опрацювання навіть за відсутності реєстрації кримінального правопорушення. Наявність малолітніх дітей та скрутний матеріальний стан не є підставою для відмови у позові. Інших підстав для відмови у позові позивачка не навела. Відповідно суд розглядає справу на підставі доказів позивача та надає їм оцінку відповідно до вимог процесуального законодавства, враховуючи підтвердження самою відповідачкою факту отримання кредитних коштів у визначену дату у зазначеному позивачем розмірі. 17.07.2021 року між відповідачкою та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» був укладений договір кредитної лінії №881159894, за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти від позивача у розмірі 12000,00 грн. строком на 30 днів із сплатою процентів відповідно до умов, викладених у договорі (а.с.13, зворотній бік - 16). Відповідачка підписала вказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором (а.с.16). Як вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості першого та другого кредиторів (а.с.79-81) відповідачка сплатила на оплату кредиту первинному кредитору 315,00 грн. 19.08.2021 року, інших виплат на користь первинного та інших кредиторів не здійснювала. Розрахунок процентів був проведений позивачем за даними первинного та другого кредитора у порядку п.4.2-4.4 договору до 13.11.2021 року в межах умов договору, погоджених сторонами. Нарахування 20.08.2021 року у сумі 2400,00 грн. було здійснено через не погашення боргу у погодженому розмірі у визначений строк оплати, що призвело до нарахування розміру процентів до стандартних. 28.11.2018 року між первинним кредитором та другим кредитором - ТОВ «Таліон плюс» - був укладений договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого право вимоги до боржників переходить до фактора в день підписання реєстру прав вимоги за оплати фактором клієнту фінансування у розмірі 100,00 грн. за кожен реєстр прав вимоги, строк дії договору закінчується 28.11.2019 року (п.4.1, п.2.3 та п.8.2)(а.с.43-46). На підставі додаткової угоди №19 від 28.11.2019 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2019 року дію вищевказаного договору факторингу між першим та другим кредитором продовжено до 31.12.2020 року шляхом викладення п.8.2 первинного договору факторингу в новій редакції (а.с.48, зворотній бік). На підставі додаткової угоди №26 від 31.12.2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2019 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ТОВ «Таліон плюс», договір факторингу від 28.11.2018 року між сторонами був викладений в новій редакції, в якій залишилося як фінансування за кожен реєстр прав вимоги, так порядок переходу права вимоги до фактору з моменту підписання реєстру прав вимоги (а.с.49-52). На підставі додаткової угоди №27 від 31.12.2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2019 року (вже в редакції договору від 31.12.2000 року), укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», був продовжений строк дії вказаного договору до 31.12.2022 року (а.с.54). На підставі додаткової угоди №31 від 31.12.2022 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2019 року (вже в редакції договору від 31.12.2000 року), укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», був продовжений строк дії вказаного договору до 31.12.2023 року (а.с.54, зворотній бік). 31.12.2023 року на підставі додаткової угоди №32 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2019 року (вже в редакції договору від 31.12.2000 року), укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», був продовжений строк дії вказаного договору до 31.12.2024 року (а.с.55). 21.09.2021 року на підставі реєстру прав вимоги №152 вимоги щодо відповідачки на суму 27741,00 грн. були передані другому кредитору (а.с.56-57). 30.10.2023 року між другим кредитором ТОВ «Таліон плюс» та третім кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» - було укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до якого другий кредитор передавав, а третій кредитор приймав вимоги щодо боржників за відповідним реєстрами (а.с.59-61). Відносно відповідачки вимоги на суму ціни позову були передані третьому кредитору на підставі реєстру прав вимоги №2 від 20.12.2023 року (а.с.64-65). 04.06.2025 року між третім кредитором та позивачем було укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до якого третій кредитор передавав, а позивач як четвертий кредитор приймав вимоги щодо боржників за відповідними реєстрами (а.с.67-70). Відносно відповідачки вимоги на суму ціни позову були передані позивачу на підставі реєстру боржників до договору факторингу від 04.06.2025 року (а.с.72-73) разом із актом прийому-передачі реєстру боржників у кількості 13254 від 04.06.2025 року (а.с.74). Позивач сплатив третьому кредитору ціну продажу за договором факторингу від 04.06.2025 року, визначену у п.3.3 у повному обсязі на підставі відповідних квитанцій (а.с.75-78). Вирішуючи справу по суті суд погоджується, що відповідачка належним чином не виконувала укладений з первинним кредитором договір, що призвело до порушення прав первинного кредитора та виникнення заборгованості, а тому вимоги позивача в частині стягнення як тіла кредиту, так і процентів підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно з відповідачки на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду у повному обсязі. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд не погоджується із їх розміром, заявленим до стягнення позивачем, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. 05.06.2025 року укладено договір про надання правничої допомоги №05/06/25-01 між позивачем та адвокатським бюро «Тараненко та партнери» (далі - Договір про правничу допомогу)(а.с.83-84). Відповідно до додаткової угоди №25770678251 до Договору про правничу допомогу від 05.06.2025 року встановлено, що адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу позивачу щодо представлення інтересів у суді при стягненні заборгованості з відповідачки (а.с.85). Згідно із актом прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025 року визначено, що адвокатське бюро «Тараненко та партнери» надало послуги позивачу на суму 7000,00 грн. в даній справі як правову допомогу, яка складається із 5000,00 грн. - за складання позовної заяви та 1000,00 грн. - вивчення матеріалів справи, 500,00 грн. - підготовка адвокатського запиту та 500,00 грн. - підготовка та подача клопотання про отримання інформації про зарахування коштів на рахунок відповідачки (а.с.86). Відповідно до п.3.6 Договору про правничу допомогу гонорар сплачується виключно в разі стягнення коштів з відповідача не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем фактичного отримання коштів на рахунок позивача, тобто сплата витрат на професійну правничу допомогу пов`язана із вирішенням справи судом по суті. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката, адвокатського бюро та адвокатського об`єднання за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом або іншою формою здійснення адвокатської діяльності час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved