Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

15 квітня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Колянковський Тарас Миронович, звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за неотримане речове право. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач [PERSON] 25.07.2022р. передав Відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, як оплату в рахунок проведення пуско-налагоджувальних робіт, які мали б бути виконані в майбутньому, про що останній надав розписку. Передаючи 25.07.2022 кошти [PERSON]., Позивач діяв в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Галіція-Трейд», на підставі договору комісії №3/05/2022 від 03.05.2022р. Після отримання Відповідачем [PERSON] грошових коштів в сумі 14 000 доларів США, у встановленому законом порядку, між Позивачем та Відповідачем в подальшому не було укладено договору на проведення пуско-налагоджувальних робіт, як і Відповідачем не було розпочато та не виконано жодних пусконалагоджувальних робіт. 16.02.2024р., позивач звертався до відповідача з вимогою про негайне, але не пізніше семи календарних днів, повернення коштів, що підтверджується копією листа-вимоги від 16.02.2024 та накладною з описом Укрпошти №8150004904010 від 26.02.2024. Проте, станом на 8.04.2025р., [PERSON] в добровільному порядку свої зобов`язання по вищеозначеній розписці не виконав, грошові кошти - позивачу не повернув. Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з статтею 1212 ЦКУ, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За положеннями ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові КЦС ВС від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц ВС дійшов висновків, що аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У постанові КЦС ВС від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц ВС дійшов висновків, що у пункті 3 частини 3 статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення норм ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Таким чином, грошові кошти в сумі 14 000 доларів США збережені Відповідачем [PERSON] без достатньої правової підстави та він зобов`язаний негайно повернути їх позивачу. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (№ 14-360цс19). З врахуванням наведеного просив стягнути із [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) грошові кошти в сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США та судові витрати. 15 квітня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на запит надійшла до суду 30 квітня 2025 року. Ухвалою суду від 30 квітня 2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження; призначено підготовче засідання. 12 травня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтований наступним. Фізична особа [PERSON] від позивача грошових коштів не отримав, розписок позивачу не надавав. В документі, названому як «Розписка від 25.07.2022р.», що доданий до позовної заяви, не міститься згадування позивача, його прізвища, ім`я, по-батькові, не міститься посилання на договір, відсутня назва документа, немає слів «Розписка», «борг», «аванс», «гарантійна сума», «завдаток» тощо, а також не вказане місце проведення робіт, адреса, країна, число, місяць і рік їх проведення, назва або модель обладнання, текст можна трактувати і як отримання оплати за вже здійснені роботи. Відсутня кінцева дата повернення коштів, не вказано порядку повернення. Відсутній підпис уповноваженої особи від ТОВ, яка нібито передавала кошти. Відсутні підписи свідків для засвідчення передачі коштів. Договір комісії, що додається до позовної заяви, № 3/05/2022 від «3» травня 2022р. згідно п. 8.1. діяв до 31.12.2024 р. Дивним чином цей договір не містить істотних умов згідно ст. 1012 Цивільного Кодексу України: точний опис майна або обладнання, його ціну, вартість робіт, місце їх проведення. Договір зобов`язував позивача у пп. 1.1. та 2.1. «укласти з третіми особами договори на шеф-монтаж та/або пуско-налагоджувальні роботи щодо лінії Елопак відповідно до вказівок Комітента на найбільш вигідних для останнього умовах та передати результати робіт Комітенту» і не уповноважував передавати будь-які кошти без укладення договору. Договір комісії не уповноважував позивача представляти інтереси комітента у суді. Пунктом 7.2 даного договору встановлено, що у разі недосягнення сторонами договору згоди спори вирішуються у судовому порядку - але він не є стороною цього договору комісії, відтак позивач не має законних підстав для звернення з позовною заявою за договором комісії до нього як відповідача. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, вирішує питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову повністю. 02 липня 2025 року від представника позивача суду надійшла відповідь на відзив, який обгрунтований наступним. Так, відповідач стверджує, що від позивача грошових коштів не отримав, розписок позивачу не надавав. В документі, названому як «Розписка від 25.07.2022р.», що доданий до позовної заяви, не міститься згадування позивача, його прізвища, ім`я, по-батькові, не міститься посилання на договір, відсутня назва документа, немає слів «Розписка», «борг», «аванс», «гарантійна сума», «завдаток» тощо, а також не вказане місце проведення робіт, адреса, країна, число, місяць і рік їх проведення, назва або модель обладнання, текст можна трактувати і як отримання оплати за вже здійснені роботи. Відсутня кінцева дата повернення коштів, не вказано порядку повернення. Відсутній підпис уповноваженої особи від ТОВ, яка нібито передавала кошти. Відсутні підписи свідків для засвідчення передачі коштів. В цьому контекст слід зазначити, що позивач [PERSON] мав намір залучити осіб до проведення пусконалагоджувальних робіт на лінії ТОВ «Галіція-Трейд», з метою чого знайшов осіб, які зголосилися це зробити. Такими особами були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були знайомі між собою, а [PERSON] був керівником та засновником ТОВ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "ДЕЛЬТА КОНВЕРС ГРУП". В процесі перемовин як умову надання в подальшому послуг та виконання робіт щодо виробничої лінії було вказано на необхідність оплати кожному з них 14 тис. доларів США. Такі суми були передані позивачем цим особам 25.07.22р., про що кожен з них 25.07.22р. написав розписку, оригінали яких знаходяться в розпорядженні позивача. Після отримання Відповідачем [PERSON] грошових коштів в сумі 14 000 доларів США, у встановленому законом порядку, між Позивачем та Відповідачем в подальшому не було укладено договору на проведення пуско-налагоджувальних робіт, як і Відповідачем не було розпочато та не виконано жодних пусконалагоджувальних робіт. Аналогічна ситуація склалася і з двома іншими особами - [PERSON] та [PERSON] . Зазначене призвело до подання позивачем трьох позовів до названих осіб про стягнення коштів: даного позову до [PERSON] , позову до [PERSON] справа № 756/5158/25 у провадженні Оболонського районного суду м. Києва, позов до [PERSON] справа № 940/651/25 у провадженні Тетіївського районного суду Київської області. Відповідач у відзиві, фактично наводить взаємовиключні твердження, водночас погоджуючись із позивачем, що він не виконував жодних пусконалагоджувальних робіт, а тому і не має підстав та доказів того, що кошти, які він отримав від позивача, були отримані ним на належній правовій підставі. Ці твердження спростовуються наведеними у відзиві обставинами іншої особи - [PERSON] , який писав аналогічну розписку та стверджував, що отримав кошти від директора ТОВ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "ДЕЛЬТА КОНВЕРС ГРУП", яким був [PERSON] . Аналогічну розписку в той самий день про отримання коштів писав і [PERSON] . Це свідчить про взаємовідносини даних осіб та спростовує твердження відповідача у справі. Власне сам факт розписки відповідача свідчить про отримання ним зазначеної суми коштів, а наявність розписки у позивача свідчить про його право вимагати повернення таких коштів, якщо не настала правова підстава для їх передачі. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.» Таким чином, факт наявності у розпорядженні позивача розписки відповідача та її зміст в сукупності з іншими доказами у справі свідчить про те, що позивач передавав кошти відповідачу, а відповідач, не виконавши своїх обіцянок та не уклавши із позивачем необхідні договори, безпідставно збагатився на суму позову за рахунок позивача. Фактично із відзиву вбачається, що відповідач, вівши переговори про проведення пусконалагоджувальних робіт з позивачем, отримавши від нього на це кошти, написав про це розписку, а згодом не уклав жодних договорів на виконання таких робіт, ухилився від їх виконання, а тепер всупереч доктрині заборони суперечливої поведінки заперечує всі ці обставини. В контексті цього слід зазначити, що позивач виклав усі наявні та відомі йому обставини в обгрунтування позову та переконаний в наявності в нього права вимагати безпідставно отриманих відповідачем коштів в силу приписів ст. 1212 ЦКУ. Водночас, позивач наголошує на тому, що Велика Палат ВС у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. У постанові КЦС ВС від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц ВС дійшов висновків, що у пункті 3 частини 3 статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення норм ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Таким чином, грошові кошти в сумі 14 000 доларів США збережені Відповідачем [PERSON] без достатньої правової підстави та він зобов`язаний негайно повернути їх позивачу. З огляду на наведене, доводи відповідача є неспроможними та не спростовують вимоги позовної заяви, а тому позов підлягає задоволенню. Ухвалою від 18 липня 2025 року підготовче провадження у справі за [PERSON] до [PERSON] , про стягнення коштів за неотримане речове право, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, позовні вимоги підтримав з підстав, як викладені у позовній заяві. Представник відповідача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що відповідач вказані кошти не отримував, ТОВ "Галіція трейд" з відповідачем укладався договір, але потім змінились плани, у ТОВ "Галіція трейд" будь - яких претензій до відповідача не має. Просив звернути увагу що у розписці вказано отримання коштів саме від ТОВ "Галіція трейд", а не від позивача, в розписці не має строку виконання зобов`язань, строку та вимоги щодо повернення коштів. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Як вбачається з копії розписки дослідженої судом в судовому засіданні, [PERSON] отримав від ТОВ "Галіція Трейд" 14 000 доларів США 25.07.2022 року для проведення пуско - налагоджувальних робіт (а.с. 16). Таким чином, з тексту вказаної розписки вбачається передача коштів відповідачу не позивачем, а іншою особою - ТОВ "Галіція Трейд". Крім того, зі змісту розписки вбачається, що метою передачі коштів є оплата "проведення пуско - налагоджувальних робіт". При цьому, вказана розписка не містить у собі будь - яких істотних умов щодо договірних взаємовідносин, які виникли між [PERSON] та ТОВ "Галація Трейд", зокрема детального викладення робіт, загальної вартості послуг, вартості робіт тощо. За таких обставин, зазначена розписка, за відсутності інших доказів, не може бути підтвердженням укладання між ТОВ "Галиция - Трейд" та [PERSON] будь - якого договору, зокрема договору підряду на виконання робіт. Суд зважає також на те, що оригінал відповідної розписки наданий до матеріалів справи не був та судом не досліджувався. Судом також досліджено наданий представником позивача до матерілів справи Договір комісії №3/05/2022 від 03 травня 2022 року. Відповідно до п.1.1. Договору комісії №3/05/2022 від 03 травня 2022 року, укладеного між ТОВ "Галіція - Трейд" (як комітентом) та фізичною особою [PERSON] (як комісіонером), в порядку та на умовах, визначених даним договором, комітент доручає, а комісіонер зобов`язується від свого імені та за рахунок комітента укласти з третіми особами договори на шеф - монтаж та / або пуско - налагоджувальні роботи щодо лінії Елопак відповідно до вказівок комітента та передати результат робіт комітенту. При цьому, доказів укладання позивачем за рахунок комітента будь - яких договорів, зокрема і з відповідачем, надано суду не було. Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно до ст. 1018 ЦК України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Відповідно до ч. 1 ст. 1021 ЦК України, комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження майна комітента. Я вбачається з дослідженої копії розписки, вона містить у собі дані щодо передачі коштів від ТОВ "Галіція Трейд". Таким чином, посилання представника позивача на те, що кошти передавались позивачем відповідачу на виконання вказаного договору комісії, а також приналежності цих коштів саме позивачу, спростовуються доказами наявними матеріалами справи. Судом також досліджені надані представником позивача до матеріалів справи копії розписок [PERSON] від 25.07.2022 року (а.с. 46), [PERSON] від 25.07.2022 року (а.с. 47). Суд критично сприймає ці докази оскільки вони стосуються осіб, які не є учасниками цього цивільного провадження. Судом також досліджено Вимогу про повернення коштів та докази її направлення позивачем на адресу відповідача (а.с. 12 - 13). Доказів отримання вказаної вимоги відповідачем надано суду не було. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (див. постанову Верховного Суду від від 27.02.2024 у справі № 916/2239/22). Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (див. постанову Верховного Суду від 11.01.2024 № 916/1247/23). Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому, надана до матеріалів справи розписка не містить у собі погодження істотних умов щодо договірних відносин, які виникли між ТОВ "Галіція Трейд" та відповідачем. В обгрунтування заявлених позовних вимог при зверненні до суду представник позивача посилається на статтю 1212 ЦК України якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, доказів передачі будь - яких коштів саме позивачем відповідачу надано до матеріалів справи не було. Також, суд звертає увагу на обмеження щодо готівкових розрахунків, які встановлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення № 148). Крім того, суд зважає на те, що ТОВ "Галіція Трейд" не є позивачем у цій справі, доказів відступлення вказаною юридичною особою своїх прав, які виникли з наданої копії розписки, надано суду не було. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до частини першої статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається з правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21, Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Також, у Постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у cправі № 910/5958/20, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed