Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

09 травня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємство комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначено, що 11.12.1998 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 14.05.1996 року [PERSON] було присвоєно статус учасника бойових дій. [INFO] [PERSON] помер. У зв`язку із необхідністю поховання чоловіка [PERSON] було укладено Договір замовлення від 16.12.2023 року № 16.12.2023-1 на організацію поховання та надання суміжних ритуальних послуг з ТОВ «Ритуальний дім «Сяйво»; Договір замовлення від 15.12.2023 року № 175 на організацію та проведення поховання з КП «Дім «Лук`янівський заповідник», наряд-замовлення № 47 на Додаткові послуги з організації поховання-кремації від 15.12.2023 року з ФОП [PERSON] . 19.0.2023 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою щодо компенсації витрат на поховання учасника бойових дій [PERSON] . Листом від 30.01.2023 року відповідач у компенсації витрат на поховання відмовив з посиланням на те, що що Договір замовлення від 16.12.2023 року № 16.12.2023-1 на організацію поховання та надання суміжних ритуальних послуг не відповідає вимогам додатку п.10 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року. З огляду на викладені обставини, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про відшкодування витрат на поховання в розмірі 19 355,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2025 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Савчук Ю.Н. Ухвалою суду від 16.05.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті спору. 16.06.2025 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій вона просила стягнути із відповідача 17400,00 грн. з вирахуванням сплачених відповідачем 1955 грн. згідно платіжної інструкції № 801 від 28.03.2025. Ухвалою суду від 08.10.2025 року прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 08.10.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена завчасно та належним чином. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. У ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни із тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та тримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку із цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. За ст. 10 цього ж Закону, надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Кодексу, здійснюється ритуальними службами або за договором - суб`єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється у порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. В силу приписів ст.12 цього ж Закону надання ритуальних послуг визначається необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. За змістом ст.12 Закону особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. Виконавець може надавати ритуальні послуги, визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таким чином, вартість послуг та предметів ритуальної належності визначається на принципах оплати лише тих послуг, що відповідають державним стандартам та нормативним документам. Згідно до роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Так, судом встановлено, що 11.12.198 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Як вбачається із посвідчення серії [NUMBER] від 14.05.1996 року, виданого [PERSON] , пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни- учасників бойових дій. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.12.2023 року, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №21422 від 14.12.2023 року, а також копією Довідки до форми №106/о №1862, згідно якої смерть [PERSON] настала [INFO] , причина смерті: хронічна серцева недостатність, гіпертрофія серцевого м`язу, гіпертонія, атеросклеротичний кардіосклероз. Відповідно до п.п. в) ч.1 ст.14 Закону України «Про поховання та похоронну справу» безоплатно для виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, здійснюється поховання померлих: учасників бойових дій, осіб з інвалідністю внаслідок війни. Згідно з п.6 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для надання соціальної допомоги особам, які мають особливі заслуги та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 272, безоплатне поховання померлих проводиться відповідно до Порядку проведення безоплатного поховання померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, учасників бойових дій і осіб з інвалідністю внаслідок війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 р. № 1445 з урахуванням необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу від 19 листопада 2003 р. № 193. П.8, 9,10 Порядку передбачено, що витрати на безоплатне поховання померлого відшкодовуються на підставі договору-замовлення про організацію та проведення поховання: ритуальній службі, комунальному підприємству, сільському голові, суб`єкту господарювання (далі - виконавець послуг); виконавцю волевиявлення померлого або іншій особі, яка зобов`язалась його поховати (далі - замовник). Для відшкодування витрат на поховання померлого виконавець послуг подає до районного органу соціального захисту населення за територіальною належністю такі документи: копію договору-замовлення про організацію та проведення поховання; копію свідоцтва про смерть; копію документа, що підтверджує статус особи померлого; акт виконаних робіт; розрахунок витрат на безоплатне поховання. Відшкодування замовнику витрат (грошова компенсація) на поховання померлого здійснюється районним органом соціального захисту населення за територіальною належністю через відділення поштового зв`язку або установи банку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок замовника на підставі: заяви про відшкодування витрат на поховання померлого; копії договору-замовлення про організацію та проведення поховання; копії документа, що посвідчує особу замовника; копії свідоцтва про смерть; копії документа, що підтверджує статус особи померлого. 19.01.2024 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про відшкодування витрат на поховання її чоловіка [PERSON] . Листом від 30.01.2024 року №139 відповідач Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємство комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)у відшкодуванні витрат на поховання відмовив з посиланням на те, що наданий Договір-замовлення № 16.12.2023-1 від 16.12.2023 року не відповідає вимогам додатку п.10 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року. 24.03.2025 року у відповідь на адвокатський запит листом № 389 відповідач зазначив, щодо залишає заяву про відшкодування витрат на поховання в сумі 17400 грн. без задоволення з огляду на те, що наряд-замовлення № 41 на Додаткові послуги з організації поховання-кремації від 15.12.2023 року не відповідає вимогам додатку п.10 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року. Судом встановлено, що у зв`язку із необхідністю поховання чоловіка [PERSON] було укладено Договір замовлення від 16.12.2023 року № 16.12.2023-1 на організацію поховання та надання суміжних ритуальних послуг з ТОВ «Ритуальний дім «Сяйво»; Договір замовлення від 15.12.2023 року № 175 на організацію та проведення поховання з КП «Дім «Лук`янівський заповідник», наряд-замовлення № 41 на Додаткові послуги з організації поховання-кремації від 15.12.2023 року з ФОП [PERSON] . З наданих суду квитанцій вбачається, що платником за надання послуг, пов`язаних з похованням [PERSON] , є [PERSON] . Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування витрат понесених [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на поховання надано: дублікати квитанцій від 25.12.2023 року на суму 424 грн., від 27.12.2023 року на суму 11 000 грн., від 29.12.2024 року на суму 20440 грн., від 19.01.2024 року на суму 3424 грн. Крім того, згідно з повним спектром ритуальних послуг для померлого [PERSON] , замовником якого є [PERSON] було надано наступні ритуальні послуги: труна 8000 грн., вінок- 700 грн., послуги катафалку - 3700 грн., а всього на загальну суму вартістю 17400 гривень. Так, згідно Необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 за № 1111/9710, до необхідних ритуальних послуг входять: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили); монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації підпоховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу. Подання транспортних засобів для перевезення труни з тілом померлого, тобто в даному випадку послуги катафалку, та перенесення труни підлягають оплаті відповідно до змісту Примірного Договору-замовлення. Оцінюючи надані позивачем докази понесених ним витрат на поховання [PERSON] , суд звертає увагу на те, що всі зазначені витрати відносяться до затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19 листопада 2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за №1111/9710, необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг. Судом встановлено, що понесені позивачем витрати не належать до переліку ритуальних послуг, які не входять до комплексу заходів мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19 листопада 2003, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за №1111/9710. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 331/727/24 та від 19 березня 2018 року у справі № 554/1793/15. Відповідно до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші). За змістом ст.10 цього Закону надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін. Надання ритуальних послуг та виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється з дотриманням вимог норм і правил, встановлених законодавством. П.18 Необхідного переліку передбачено, що суб`єкти господарювання можуть самостійно, на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством. Відповідно до п. 2.3 Єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, затвердженої наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 194 від 19.11.2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 березня 2004 р. за N 338/8937, до вартості ритуальних послуг та виготовлення предметів ритуальної належності включається плановий прибуток та податок на додану вартість, крім переліку послуг з поховання та постачання ритуальних товарів державними та комунальними службами, визначеного підпунктом 197.1.10 пункту 197.1 статті 197 розділу V Податкового кодексу України ( 2755-17 ), за винятком операцій з постачання послуг з поховання та кремації трупів тварин і пов`язаної з цим діяльності. З наведених положень нормативно-правових актів випливає, що відповідно до Необхідного переліку відшкодуванню підлягають не лише зазначені у ньому ритуальні послуги, а й виготовлення предметів ритуальної належності, якими в даній справі є вінок та труна. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення сума понесених позивачем витрат на поховання у сумі 17 400,00 грн з розрахунку: 8000 грн. -придбання труни, 700 грн. - придбання вінка, 3700 грн. перенесення труни, 5000 грн. - послуги катафалку, факт оплати яких підтверджується дублікатом квитанції від 29.12.2024 року на суму 20440 грн. Доводи відповідача щодо того, що Наряд-замовлення № 41 від 15.12.2023 року не відповідає вимогам додатку п.10 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року, не беруться судом до уваги з огляду на наступне. Придбання вінка та труни є придбанням предметів ритуальної належності, тобто придбанням товарів, а не ритуальних послуг, а Необхідним переліком визначено зразок примірного Договору- замовлення на організацію та проведення поховання, предметом якого, як вбачається з його змісту, є виключно надання послуг. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги Необхідного переліку щодо обов`язкового укладення Договору-замовлення стосуються надання ритуальних послуг та на придбання предметів ритуальної належності не поширюють свою дію. Крім того, згідно з п.2 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року,поховання тіла померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого, поховання здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого (далі - Замовник). Зазначені особи можуть доручити здійснення поховання у відповідності до чинного законодавства іншій фізичній чи юридичній особі на підставі письмового договору, істотними умовами якого є: найменування сторін; предмет договору; перелік послуг, їх вартість, особливості та терміни виконання; порядок розрахунків; права, обов`язки та відповідальність сторін; умови зміни або припинення дії договору; порядок вирішення спорів; дата і місце укладання договору. П.4,10 вказаного переліку передбачено, що надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг здійснюється ритуальними службами або за договором про надання ритуальних послуг суб`єктами господарювання інших форм власності. Ритуальною службою, сільським головою, суб`єктом господарювання із Замовником укладається договір-замовлення. П.11 Необхідного переліку передбачено, що забороняється надання послуг без оформлення договору-замовлення. Ст.12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. Зі змісту вказаного положення закону випливає, що в певних випадках надання ритуальних послуг може надаватися і без укладення договору-замовлення. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до статті 638 ЦК України Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно із ч. 2 ст. 648 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно з ст.207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом ч. 1-3 ст.639 ЦК України Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі . Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, для правочинів між фізичною і юридичною особами законом встановлена обов`язкова письмова форма, яка передбачає обов`язковість підписів його учасників, що є формою волевиявлення особи у відповідності до ст. 205 ЦК України. Як вбачається зі змісту наряду-замовлення № 41 від 15.12.2023 року (додаткові послуги з організації поховання-кремації, його виставлено ФОП [PERSON] . Відповідно до квитанції від 29.12.2023 року позивачем оплачено вартість вказаних послуг в розмірі 20400 грн. користь ФОП [PERSON] . Таким чином договір у формі Наряду-замовлення укладено між фізичними особами, а відтак законом для такого виду договорів обв`язкова письмова форма не встановлена. Крім того, вказаний наряд-замовлення відповідно до приписів ст. ст. 205,207, 638,639, 640, 648 ЦК України може вважатися договором, укладеним в письмовій формі. Також судом береться до уваги, що Додаток до п. 10 Необхідного переліку містить Примірний Договір-замовлення на організацію та проведення поховання. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття примірного договору. Відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). За змістом ч.2 ст.179 Господарського кодексу України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та положення якого за аналогією закону можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, було передбачено, що Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади, державні органи та органи державної влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Отже, умови примірних договорів носять рекомендаційний характер та не є обов`язковими для застосування. В силу приписів ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказаний наряд замовлення містить такі істотні умови договору як предмет та ціна. Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затверджений наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року є підзаконним нормативно-правовим актом, норми якого не можуть суперечити нормативно-правовому акту вищої юридичної сили. Цивільний кодекс України, зокрема його стаття 638, містить визначення поняття «істотні умови» договору та передбачає, що істотними, в тому числі, є умови, визначені законом як істотні. Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затверджений наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року має статус підзаконного акта та не є законом, а відтак не може встановлювати істотні умови договору. Цивільний кодекс України має статус кодифікованого закону, в ієрархії нормативно-правових актів відповідно до ст.9 Закону України «Про правотворчу діяльність» посідає друге місце після Конституції України та є актом вищої юридичної сили, аніж підзаконний нормативно-правовий акт, яким є Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затверджений наказом Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року. За змістом ч.7 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. З врахуванням наведеного, суд застосовує положення ЦК України як акту вищою юридичної сили. Таким чином, приходить до висновку що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення. При цьому, суд наголошує, що відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16-ц. При цьому, як наголосив Верховний Суд у пункті 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Сторона відповідача, своїм правом на доведення позиції перед судом скористалась на власний розсуд, при цьому доказів відсутності підстав для відшкодування допомоги на поховання до суду не подала. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на поховання у розмірі 17400,00 грн. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В позовній заяві позивачем заявлено про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Оцінюючи розмір заявлених позивачкою вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача у судовому засідання подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2000 грн. з врахуванням того, що справа є незначної складності та адвокатом не затрачено значна кількість часу на її підготовку. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №10/12 від 10.12.2024року ; актом надання послуг № 51 від 09.05.2025 року, згідно якого адвокатом виконано наступні види робіт: підготовка та подача позовної заяви 6000,00 грн, підготовка та подача звернення до комунального підприємства- 2000 грн., рахунок на оплату № 50 від 08.05.2025 року, платіжну інструкцію від 09.05.2025 року про сплату позивачем на користь адвоката АО «ЮВІТО» 8000,00 грн. Оцінюючи надані докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає доведеним понесення витрат позивачем в сумі 8000,00 грн та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial