Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

У червні 2025 [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою до Державного бюро розслідувань про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] о 21:11 в мережі Інтернет на офіційній сторінці Державного бюро розслідувань (далі також - ДБР, Відповідач) в соціальній мережі Facebook була розміщена публікація яка починається з фрази «ДБР затримало ексзаступника голови Вищого Господарського суду, який після незаконної зміни запобіжного заходу планував втекти з України» (доступна за посиланням: [INFO]). Ця публікація містить також посилання на новину від 30 травня 2025 року з назвою «ДБР затримало ексзаступника голови Вищого Господарського суду, який після незаконної зміни запобіжного заходу планував втекти з України», яка міститься на офіційному сайті ДБР в розділі «Новини». На переконання позивача, поширена ДБР інформація, порушує його особисті немайнові права, встановлені статтею 297 та статтею 299 ЦК України, на повагу до гідності і честі, а також на недоторканість ділової репутації. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання з`явилася представник позивача, просила задовольнити позов з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача надала відзив, вказувала, що ДБР публікуючи інформацію на офіційному вебсайті виконувало обов`язок щодо інформування суспільства про діяльність спрямовану на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції та жодним чином не порушило та не могло порушити права фізичних осіб у тому числі і позивача. В судовому засіданні просила відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 4. ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування». Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 зроблено висновок, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які не потрібно надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Відповідно до статті 27 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», з метою забезпечення прозорості в діяльності Державного бюро розслідувань, ДБР оприлюднює на своєму офіційному вебсайті інформацію про хід розслідування кримінальних проваджень, у тому числі інформацію про оголошення про підозру, спрямування провадження до суду чи його закриття тощо. Інформація розміщена 30.05.2025 на офіційній сторінці Державного бюро розслідувань в соціальній мережі Facebook про те, що «ДБР затримало ексзаступника голови Вищого Господарського суду, який після незаконної зміни запобіжного заходу планував втекти з України. Працівники Державного бюро розслідувань затримали колишнього заступника голови Вищого Господарського суду України в межах кримінального провадження за посягання на економічну безпеку України в інтересах держави-агресора. За даними слідства, фігурант, використовуючи свої зв`язки в судовій системі, домовився із суддею Вищого антикорупційного суду України, який, всупереч попередній правовій позиції, повернув клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, визнавши його таким, що не підсудний ВАКС. Надалі екссуддя, знаючи про подання цього клопотання до Печерського районного суду міста Києва, забезпечив зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Це дало йому можливість спробувати уникнути кримінальної відповідальності та залишити територію України. Працівники ДБР, отримавши оперативну інформацію про ці дії, затримали колишнього заступника голови суду одразу після зміни запобіжного заходу. Наразі триває досудове розслідування.» Представник відповідача вказував, що у вказаній публікації не зазначено жодних персональних даних фізичних осіб, зокрема: прізвищ, імен, по батькові. Крім того зазначає, що вислів «ексзаступник голови Вищого господарського суду України» є узагальненим, і не дозволяє безпосередньо ідентифікувати особу, з огляду на наявність інших осіб, які обіймали аналогічну посаду (що підтверджується офіційною інформацією з сайту судової влади). Судом встановлено, що на фотографіях, що долучені до публікації від 30.05.2025, обличчя зображених на них фізичних осіб заретушовано у такий спосіб, що не дає можливості їх ідентифікувати, у тому числі особу позивача, якщо він вважає себе одним із осіб зображених на фото. Посилання на нібито опублікування на вебсайті ДБР фотографій на яких зображено позивача не знаходять свого підтвердження у наданих позивачем доказах. Не вказано за допомогою якого саме із доданих копій документів, можливо ідентифікувати особу [PERSON] , оскільки на них відсутні чітко вираженні риси обличь зображених фізичних осіб. Крім того, у якій саме частинні тексту, абзацу чи речення публікації від 30.05.2025 ДБР зазначено ідентифікуючі дані позивача, його представником не вказано. [PERSON] не зазначив, які ж саме відомості стосовно його особи опубліковані на вебсайті ДБР та яким чином такі відомості можуть зашкодити чи зашкодили його честі, гідності та діловій репутації. ДБР публікуючи 30.05.2025 інформацію на офіційному вебсайті виконувало обов`язок щодо інформування суспільства про діяльність спрямовану на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, щодо ходу розслідування кримінального провадження та проведених слідчих дій, а на фотографіях, що розміщенні разом із публікацією неможливо ідентифікувати осіб, що на них зображено унаслідок здійснення ретушування обличь. Доказів протилежного позивачем чи його представником до суду не надано. Так, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь- яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Конституційний Суд України у рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 зроблено висновок, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які не потрібно надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Доводи позивача про завдання шкоди його честі, гідності та діловій репутації є необґрунтованими, а матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих немайнових прав. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При цьому, з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. З огляду на зазначене, позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновків, що позов [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed