Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

14.07.2025 року позивач [PERSON] звернувся до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом до Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що [INFO] у віці 63 роки померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивач вказує, що після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно померлої, до якої входить житловий будинок в [ADDRESS] , який рахується за [PERSON] , що підтверджується довідкою № 26/14/2-20/2 від 03.06.2025 року, виданою виконавчим комітетом Тур`є-Реметівської сільської ради. Позивач також зазначає, що він після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вступив в управління спадковим майном, а саме: доглядав за будинком, який находиться за адресою [ADDRESS] , обробляв присадибну земельну ділянку, сплачував комунальні послуги, що підтверджено довідкою, яка видана виконавчим комітетом Тур?є-Реметівської сільської ради №29/14/2-20/2 від 02.07.2025 року, Житловий будинок [ADDRESS] побудований [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, за життя спадкодавець не отримав правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок. Даний будинок складається з наступного: підвал (12,1 кв.м.), їдальня (15,0 кв.м.), кухня (4,2 кв.м.), кімната (13,1 кв.м.), кімната (18,0 кв.м.), господарських будов та споруд. Як вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Турє-Реметівської сільської ради №26/14/2-20/2 від 03.06.2025 року, головою домогосподарства в [ADDRESS] ) згідно погосподарського обліку Туричківської сільської ради погосподарська книга №1 на 1996-2000 рр, особовий рахунок № [NUMBER] , була [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 434785564 від 09.07.2025 року за параметрами пошуку: [ADDRESS] інформація в реєстрі відсутня. Позивач [PERSON] також зазначає, що з метою оформлення спадщини він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом за покійною матір?ю. Приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. листом №375/01-16 від 02 липня 2025 року повідомила, що оскільки позивачем не надано правовстановлюючий документ на житловий будинок, тому відсутня можливість видати йому свідоцтво про право на спадщину. Та нотаріус рекомендувала звернутися до суду для вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як роз?яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За життя [PERSON] заповітного розпорядження не залишила, згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 81729780. Позивач [PERSON] вказує, що вищевказані обставини стали підставою для звернення його з цим позовом до суду, та в якому позивач просить визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом як за спадкоємцем першої черги до майна померлої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2025 відкрито провадження у справі №304/1574/25, за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, з викликом сторін. Витребувано від приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Васіловки Вікторії Олександрівни завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та яка мешкала за адресою: [ADDRESS] . В підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Зизич Н.Ю. не з`явилися, про день та час його проведення були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано письмову заяву представника позивача адвоката Зизич Н.Ю. з проханням розглянути справу без її участі та без участі довірителя [PERSON] , за наявними у справі матеріалами. Заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити у підготовчому судовому засіданні за підставами, викладеними у позовній заяві. Заяв, доповнень, уточнень до раніше заявлених позовних вимог на адресу суду стороною позивача не подано, клопотань не заявлено. Представник відповідача Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області в підготовче засідання не з`явився, про день і час його проведення був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте до суду подано представником відповідача заяву з проханням розглянути справу за № 304/1574/25 за відсутності їх представника, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечують, за достатністю підстав. Заяв, доповнень, клопотань, будь-яких заперечень проти заявлених позовних вимог відповідачем до суду не подано, відзив на адресу суду не надійшов. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). З врахуванням положень ч.1 ст.198, ч.3 ст.211 ЦПК України суд ухвалив про проведення підготовчого засідання за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст.206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи ті обставини, що відповідач визнає заявлені [PERSON] позовні вимоги, проти їх задоволення заперечень на адресу суду відповідачем не подано, і таке визнання позовних вимог відповідає Закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Дослідивши у повному обсязі матеріали цивільної справи № 304/1574/25, повно і всебічно з`ясувавши обставини у цій справі, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та відповідно до якого, в графі «батько» вказано [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , та копія вказаного свідоцтва є в матеріалах справи (а.с.8). [INFO] у віці 63 роки померла [PERSON] , мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим Туричківською сільською радою Перечинського району Закарпатської області від 09.06.1997 року, за актовим записом №10, та копія якого є в матеріалах справи (а.с.9). З довідки Тур`є-Реметівської сільською ради за вих.№514/0310 від 04.06.2025 року вбачається, що за відомостями погосподарської книги №1 на 1996-2000 роки (с.Липовець), [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] інших зареєстрованих осіб не було (а.с.10). Згідно довідки Тур`є-Реметівської сільською ради вих.№916/03-10 від 27.10.2025 року вбачається, що у зв`язку з впорядкуванням поштових адрес та найменувань вулиць, відповідно до рішення Тур`є-Реметівської сільською ради від 27.09.2007 року №140, будинковолодінню в с.Липовець №60 присвоєно нову поштову адресу: [ADDRESS] . Довідкою Тур`є-Реметівської сільською ради вих.№26/14/2-20/2 від 03.06.2025 підтверджено, що згідно погосполарського обліку Туричківської сільської ради (погосподарська книга №1 на 1996-2000 рр, особовий рахунок № [NUMBER] ), головою домогосподарства значилася [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с.11). З відомостей Державного реєстру речових прав, Реєстрі прав власності на нерухоме майно №434785564 від 09.07.2025 року слідує, що право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.13). Як вбачається з довідки Тур`є-Реметівської сільської ради вих.№29/14/2-20/2 від 02.07.2025 року, [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вступив в управління спадковим майном, а саме: доглядав за будинком, який находиться за адресою [ADDRESS] ; обробляв присадибну земельну ділянку; сплачує комунальні послуги (а.с.12). На звернення до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О., із заявою щодо відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , позивачу було роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку, посилаючись у відповіді на п.4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки у спадкодавця відсутні необхідні правовстановлюючі документи на майно, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.14). З відповіді № 435/01-16 від 08.08.2026 року, наданої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. на виконання ухвали суду від 31.07.2025 року вбачається, що спадкова справа щодо [PERSON] , яка померла [INFO] , не заведена. Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори) за №81729780, виданого 02.07.2025 приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О. вбачається, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація щодо наявності спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] (а.с.15). Як вбачається з Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О., за №81729769 від 02.07.2025, відомості щодо заповітного розпорядження [PERSON] , [INFO] , у Спадковому реєстрі відсутні (а.с.16). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та виготовленого ФОП [PERSON] на замовлення позивача [PERSON] , вбачається, що станом на 11.06.2025 року за вказаною адресою розташовані житловий будинок, ґанок, стодола, господарська будівля, вбиральна, сінник і огорожа. Вказаний будинок складається з: підвалу площею 12,1 кв.м., їдальні площею 15,0 кв.м., кухні площею 4,2 кв.м., кімнати площею 13,1 кв.м., кімнати площею 18,0 кв.м., та копія вказаного технічного паспорту є в матеріалах справи (а.с.18-19). Як вбачається із Зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд, виготовленого ФОП [PERSON] щодо об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] зазначено, що станом на дату оцінки 11.06.2025 року інвентаризаційна вартість вказаного об`єкту нерухомості становить - 115062,00 гривні (а.с.17). У відповідності до Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (1540-06), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки спадщина відкрилася в 1997 році, до вказаних правовідносин слід застосувати положення ЦК України, в редакції 1963 року. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст.524 ЦК 1963 року). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст.525, ст.526 ЦК України 1963 року). Згідно ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК України 1963 року визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємцем за законом першої черги спадкування після смерті [PERSON] , як померла [INFO] , являється її син [PERSON] , позивач у справі, який прийняв спадщину після смерті матері в порядку ч.1 ст.549 ЦК УРСР через фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати в спадковому будинку, володів і користувались всім майном спадкодавця, що підтверджується довідкою Тур`є-Реметівської сільської ради від 02.07.2025 року за №29/14/2-20/2, з якої слідує, що [PERSON] після смерті матері [PERSON] вступив в управління спадковим майном: доглядав за будинком, який находиться за адресою [ADDRESS] , обробляв присадибну земельну ділянку та сплачує комунальні послуги (а.с.12). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій 2 нотаріусами України від 18.06.1994 року (яка була чинною на час виникнення даних правовідносин і втратила чинність 14.03.2004 року) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути:, зокрема.... «довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те. що спадкоємцем було взято майно спадкодавця, або... запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця». Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13 грудня 1995 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості. Відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: - документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; - чи виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості необов`язковим. Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України. Також, в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року (справа № 307/1044/15-ц) судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва або придбання будинків, зокрема положеннями Цивільного кодексу (далі - ЦК УРСР 1963 року), Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом Української РСР від 25.12.1974 № 3377-VIII «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12.05.1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністерства юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.201, при вирішення спорів щодо нерухомого майна судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, хоча самі погосподарські книги та виписки з них не є правовстановлювальними документами на об`єкти нерухомого майна. Згідно даних погосподарського обліку Туричківської сільської ради (погосподарська книга №1 на 1996-2000 рр, особовий рахунок № [NUMBER] ), головою домогосподарства значилася [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Тур`є-Реметівської сільською ради вих.№26/14/2-20/2 від 03.06.2025 року (а.с.11). Відповідно до технічного паспорту від 11.06.2025, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 50,3 кв.м. житлову площу 46,1 кв.м., житловий будинок складається з: двох кімнат, їдальні, кухні, має підвал (а.с.17-22). Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 вказаного Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п.11 ч.1 ст.346 ЦК України). Враховуючи наявність рішення нотаріуса, як державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що є підставою для здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень, то суд вважає, що позивач [PERSON] реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернувся з даним позовом до суду. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013). В свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла, у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Даний підхід, закріплено також в п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено, позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та на теперішній час у позивача відсутня можливість оформити свої спадкові права на спадковий житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна, тому позивач [PERSON] звертається до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, обираючи передбачений пунктом першим частини 2 статті 16 ЦК України спосіб захисту свого права у вигляді - визнання права та при цьому, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних за наданими документами, що дає суду підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем, приймаючи до уваги ті обставини, що прийняттям спадщини позивачем права інших осіб не порушуються, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню, та на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 1211,20 грн. /а.с.5/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось за окремою заявою вимог про відшкодування понесених судових витрат за рахунок відповідача у даній справі, тому на підставі ст.13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved