Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

КП "Славутське ЖКО" звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] та [PERSON] є наймачами квартири [ADDRESS] , квартира має статус державної. Відповідно до Довідки, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Славутської міської ради, відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, але фактично у ній не проживають та не з`являються, даний факт було встановлено 21.11.2024 року КП "Славутське ЖКО" при перевірці, про що було складено відповідний акт. Відповідачі не проживають у квартирі, не сплачують комунальні послуги, станом 31.10.2024 року заборгованість за послуги з теплопостачання складає 51851,80 грн. На підставі наведеного, представник позивача в позовній заяві посилаючись на ст. 71, 72 ЖК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] \~та її\~представник у\~судовому засіданні\~позову не\~визнали,\~зазначили,\~що [PERSON] \~в 2021\~році поїхала\~за кордон\~на заробітки,\~потім у\~2023\~році приїздила\~додому,\~проживала у\~спірній квартирі,\~де перебували\~її речі.\~Потім знову\~поїхала за\~кордон,\~народила там\~дитину і\~тільки в\~2025\~році приїхала\~в Україну,\~проте дізналася,\~що її\~визнали такою,\~що втратила\~право користування\~квартирою [ADDRESS] . Інтересу до житла не втратила, іншого житла, окрім спірної квартири немає. До часу ухвалення заочного рішення суду у квартирі перебували всі її речі, а також речі її матері. В подальшому у липні 2025 року, представники КП "ЖКО" сказали матері, щоб вона забирала речі та передала ключі від квартири, оскільки їх знято з реєстрації. Гроші на оплату комунальних послуг пересилала матері, проте не знала, що мати не сплачувала комунальні послуги. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Заслухавши вступне слово представника позивача, відповідачки [PERSON] , її представника, покази свідків, дослідивши докази у справі в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області від 28.12.2006 року № 597 "Про затвердження акту приймання-передачі відомчих гуртожитків КП "Промжитлобуд" по [ADDRESS] в комунальну власність, затверджено акт приймання - передачі в комунальну власність міста відомчі гуртожитки КП "Промжитлобуд" по [ADDRESS] . Відповідно до акту приймання - передачі відомчого гуртожитку КП "Промжитлобуд" по [ADDRESS] в комунальну власність міста, гуртожиток, в якому знаходиться спірна квартира переданий в комунальну власність міста та знаходиться на балансі і обслуговуванні позивача. Відповідно до довідки від 19.11.2024 за №6521/26-В, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, вбачається, що відповідачі [PERSON] ,1970 року народження та [PERSON] , 1999 року народження, зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Згідно акту від 21.11.2024, складеного комісією у складі: начальника абонентського відділу Віти Єніної, завідувача гуртожитку [PERSON] вбачається, що [PERSON] ,1970 року народження та [PERSON] , 1999 року народження у даній квартирі близько трьох років фактично не проживають. Як вбачається з виписки по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: квартира [ADDRESS] за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати комунальних послуг станом на 31.10.2024 року у сумі 51 851,80 грн. З пояснень свідка [PERSON] слідує, що вона працює завідувачем гуртожитку, в якому зареєстровані відповідачі в квартирі [ADDRESS] з вересня 2024 року. Вона знайома із усіма мешканцями гуртожитку, проте [PERSON] та [PERSON] вона не знає, бо вони в означеній квартирі не проживають понад три роки, із заявами про збереження за ними права користування житловим приміщенням до КП "Славутське ЖКО" та до неї не зверталися. Сусіди повідомили, що відповідачі не надали їм номери засобів зв`язку. Також вона щомісячно знімає покази лічильників, тому їй відомо, що за рік показники лічильника в квартирі не змінилися. З пояснень свідка [PERSON] слідує, що вона знайома із [PERSON] , [PERSON] , які проживали в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] з 2021 року виїхала на заробітки за кордон, потім у 2023 році приїздила додому і була близько 2 тижнів, потім знову поїхала на роботу, в 2024 році у неї народилася дитина. Весь час вона та її матір користувалися квартирою [ADDRESS] , там перебували їх речі та меблі. Лише у липні 2025 року за вказівкою завідуючої гуртожитку [PERSON] вивезла речі з квартири, а вона їй в цьому допомагала. У [PERSON] немає іншого житла, окрім спірної квартири, вона зараз проживає із [PERSON] у її співмешканця по [ADDRESS] . З доказів наданих відповідачкою [PERSON] слідує, що відповідно до відміток у закордонному паспорті [PERSON] , остання здійснила перетин державного кордону 09.11.2021 року, в подальшому приїхала в Україну 13.09.2023 року і виїхала з України 26.09.2023 року. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, у відповідачки в 2024 році у Польщі народилася дитина - [PERSON] . З грошових переказів слідує, що [PERSON] переказувала грошові кошти протягом 2023-2025 року [PERSON] , як зазначила відповідачка на сплату комунальних послуг за квартиру. Позивачем надано суду докази, з яких слідує, що відповідно до рішення Славутської міської ради від 13.12.2024 року № 17-42/24 "Про затвердження Переліку об`єктів нерухомого комунального майна, що перебувають на балансах підприємств, установ та закладів комунальної форми власності", гуртожиток по [ADDRESS] перебуває на балансі КП "Славутське ЖКО". З облікової картки на житлове приміщення слідує, що житло надавалося відповідачам на підставі протоколу № 3 від 17.02.1993 року на склад сім`ї : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в подальшому [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації. Позивач, вказуючи на відсутність відповідачів у займаному ними житловому приміщенні понад встановлені законом строки та втратою останніми у зв`язку з цим інтересу до житла, звернувся до суду зі вказаним позовом за захистом свого порушеного права, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на норми ст. 71, 72 ЖК України. Таким чином, спірні правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 2 Житлового кодексу України. Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Цією ж статтею визначено перелік випадків, при настанні яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату наймачем права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Заочним рішенням суду від 13.03.2025 року позов задоволено у повному обсязі. Натомість 05.09.2025 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 13.03.2025 року. Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.10.2025 року, [PERSON] поновлено строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення суду від 13.03.2025 року. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). З доказів наданих суду вбачається, що на балансі позивача знаходиться гуртожиток, в якому розташована квартира, де зареєстровані відповідачі, [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі понад 6 місяців не проживають, комунальні послуги не сплачують, вказаним житловим приміщенням не користуються. [PERSON] проживає за іншою адресою, чого не заперечувала відповідачка [PERSON] . Факт проживання [PERSON] із співмешкнцем за адресою : м. Славута вул. Паперника підтвердила і допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою [PERSON] . Відповідачка [PERSON] переказувала кошти для [PERSON] , які остання мала сплачувати за комунальні послуги, натомість витрачала на власні потреби, внаслідок чого утворилася заборгованість за комунальні послуги, про що [PERSON] дізналася лише після ухвалення заочного рішення у справі і зняття її з реєстрації за місцем розташування спірної квартири. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем факт не проживання понад 6 місяців без поважних причин відповідачки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] і тому у суду є підстави для визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Натомість суд вважає, що відповідачка [PERSON] не користувалася квартирою [ADDRESS] понад 6 місяців з поважних причин, оскільки виїхала за кордон на заробітки, в 2023 році приїздила до житла, в подальшому у зв`язку із військовим станом та проживанням у безпечному місці знову проживала за межами України, де в неї народилася в 2024 році дитина, наразі вона повернулася в Україну, і має намір проживати у спірній квартирі. На час виїзду її за кордон, у квартирі залишалися всі її речі, документи та меблі, які були вивезені її матір`ю на вимогу адміністрації гуртожитку після зняття її з реєстрації на підставі рішення суду, про що свідчила свідок [PERSON] у судовому засіданні. Тобто відповідачка [PERSON] інтересу до житла не втратила, про існування заборгованості за комунальні послуги не знала, іншого житла, окрім спірної квартири немає, на постійне місце проживання із вказаної квартири не вибувала, а тому не може вважатися такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позбавлення відповідачки [PERSON] житла за таких обставин вважатиметься порушенням ст. 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто втручанням у право на мирне володіння майном та у її право на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, окрім того позивачем не доведено, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] та акту про не проживання від 21.11.2024 року, складеного позивачем щодо непроживання в квартирі [PERSON] понад 3 роки без поважних причин, оскільки свідок працює у гуртожитку лише з 2024 року, у квартирі, де зареєстрована відповідачка [PERSON] не була, про непроживання відповідачки їй відомо зі слів сусідів, з відповідачами жодного разу не контактувала. За таких обставин у суду є підстави вважати лише відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , а в іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю. Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3028 грн., який відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача у сумі 3028 грн., оскільки у позові до відповідачки [PERSON] відмовлено. З цих підстав позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial