Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Перша київська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яким є 1/2 частка квартири [ADDRESS] . Інша 1/2 частка вказаної квартири належить іншому сину померлої - [PERSON] , тобто відповідачу. Останній звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на підставі поданої ним заяви нотаріусом було заведено спадкову справу до майна померлої [PERSON] під номером 160/2024. Позивач вважає, що [PERSON] підлягає усуненню від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, як такий, що ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Так, мати сторін [PERSON] протягом останніх років життя хворіла хронічними захворюваннями серцево-судинної системи, погано пересувалася самостійно, потребувала сторонньої допомоги по догляду, часто госпіталізувалася до медичних закладів, зокрема, за три місяці до смерті була госпіталізована до Київської клінічної лікарні №8, де їй було встановлено діагноз: «Судинна деменція тяжкого ступеня, наслідки перенесеного ГНМК (2013 р), особа потребує постійного стороннього догляду». Позивач постійно турбувався про свою матір, доглядав її, купував їй ліки, харчі, одяг, все необхідне, організовував госпіталізацію до медичних закладів, оплачував всі необхідні витрати, провів матір в останню путь, організував її поховання. Позивачу також допомагала доглядати його матір його дружина [PERSON] . При цьому позивач постійно просив відповідача щоб він також допомагав по догляду за матір`ю, пояснював йому про її стан здоров`я, який потребує постійного догляду, просив приїжджати до неї, на що постійно чув відповідь про те, що у відповідача на це немає часу або відповідач просто відмовчувався. Відповідач не турбувався взагалі та не цікавився станом здоров`я покійної матері, не допомагав їй ні матеріально, ні фізично (наприклад, посидіти, переодягнути, помити матір). Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що відповідачу було достеменно відомо про існування хвороби у матері, про стан її здоров`я та те, що мати потребувала його допомоги, як матеріальної так і фізичної, натомість замість цього відповідач проігнорував та жодного разу за останні десять років не відвідував матір, навіть перед смертю в самий важкий час, коли вона потребувала постійного догляду та була в безпорадному (лежачому ) стані, відповідач не з`являвся до неї. Із зазначених підстав позивач звернувся до суду із даним позовом та просить усунути відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом після його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 07.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори копії матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлої [PERSON] 08.07.2024 на виконання ухвали суду від Першої київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи №160/2024, заведеної до майна померлої. Ухвалою суду від 11.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 30.04.2024 представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та не заперечила щодо ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій просив прийняти рішення згідно діючого законодавства. З огляду на викладене, на підставі положень ст. 281 ЦПК України та при відсутності заперечень з боку сторони позивача, суд протокольною ухвалою від 30.04.2025 постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. У судовому засіданні 30.04.2025 судом також було проведено допит свідків за клопотанням представника позивача. Перед початком судового засідання 02.12.2025 представник позивача подала до суду заяву про завершення розгляду справи за її відсутності, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За таких обставин, ураховуючи те, що 30.04.2025 судом було заслухано пояснення представника позивача та показання свідків, суд ухвалив завершувати розгляд за відсутності учасників справи. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази, із урахуванням усних пояснень, наданих представником позивач та показань свідків, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні усіх доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого увійшла належна спадкодавцю частка квартири [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 22.02.2007, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації на підставі розпорядження (наказу) від 22.02.2007 № 216, квартира за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Спадкоємцями за законом до майна померлої є двоє її синів - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Із матеріалів спадкової справи № 160/2024, заведеної до майна померлої [PERSON] . Першою київською державною нотаріальною конторою встановлено, що така справа була заведена на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, поданої останнім до нотаріальної контори 12.02.2024. Матеріалами спадкової справи також підтверджується, що 10.05.2024 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся інший син померлої - [PERSON] . Інших спадкоємців, передбачених законом, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, а також пережившого чоловіка, який мав би право на отримання свідоцтва про право власності на виділення частки в спільному сумісному майні подружжя згідно ст.ст. 60-65 Сімейного кодексу України, немає. Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалися. В обґрунтування позову позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] підлягає усуненню від права на спадкування після смерті їхньої матері [PERSON] на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки він ухилився від надання допомоги матері, яка мала хронічні захворювання серцево-судинної системи, погано пересувалася самостійно, потребувала постійного догляду та перебувала в безпорадному (лежачому ) стані. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та наявність підстав для задоволення позовних вимог в цілому, суд керується наступним. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є синами спадкодавця [PERSON] . Заповіт спадкодавцем не складався. Отже, і позивач, і відповідач є спадкоємцями першої черги до майна померлої [PERSON] за законом та мають рівні права щодо спадщини матері. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.04.2018 у справі № 233/6868/15-ц. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. Проте позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є його процесуальним обов`язком в силу статей 12, 81 ЦПК України. Так, в обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що відповідач постійно ухилявся від свого обов`язку щодо надання допомоги їхній матері [PERSON] , яка мала хронічні серцеві захворювання, погано пересувалася самостійно, потребувала сторонньої допомоги по догляду, часто госпіталізувалася до медичних закладів, зокрема, за три місяці до смерті була госпіталізована до Київської клінічної лікарні №8, де їй було встановлено діагноз: «Судинна деменція тяжкого ступеня, наслідки перенесеного ГНМК (2013 р), особа потребує постійного стороннього догляду». При цьому саме позивач постійно турбувався про матір, доглядав її, купував їй ліки, харчі, одяг, все необхідне, організовував госпіталізацію до медичних закладів, оплачував всі необхідні витрати, провів матір в останню путь, організував її поховання. Наданими позивачем до суду письмовими доказами також підтверджується, що він укладав договір щодо організації поховання матері та провів відповідну оплату на суму 3647,36 грн. Оцінивши вказані докази у їх сукупності, суд визнає доведеними твердження позивача про те, що саме він організовував та здійснював оплату поховання його матері [PERSON] . Разом із цим, в ході судового розгляду судом не встановлено факту ухилення відповідача [PERSON] від надання допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані Матеріали справи не містять жодних доказів, які б вказували на те, що спадкодавець [PERSON] перебувала у безпорадному стані та зверталася до відповідача з проханням про допомогу, догляд чи утримання, проте він свідомо ухилився від їх надання. Не встановлено таких обставин і з показань допитаних судом свідків. Так, допитана судом в якості свідка дружина позивача [PERSON] показала, що вона разом з чоловіком та двома їхніми дітьми з 2018 року проживали разом із свекрухою [PERSON] у її квартирі по [ADDRESS] . Після того, як у 2021 році чоловік свідка пішов служити, в його матері погіршився стан здоров`я, у неї розвинулася хвороба Альцгеймера. Фактично саме свідок здійснювала догляд за свекрухою, оскільки інший син померлої [PERSON] відмовився їй допомагати. Свідку було важко доглядати за свекрухою, оскільки у неї була велика вага, а тому їй у цьому допомагав її син. Відповідач спочатку інколи приїжджав посидіти з матір`ю, коли вони його просили, у 2022 році він привіз для неї матрац, проте після сварки у 2023 році свідок його взагалі не бачила. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою та подругою померлої [PERSON] , дала показання, що вона знайома з померлою з 1989 року, спілкувалася із нею майже щодня. Із відповідачем вона не спілкувалася. Коли сім`я [PERSON] переїхала жити на квартиру по [ADDRESS] , то син [PERSON] вже з ними не жив. Дружину [PERSON] свідок бачила лише один раз, а внуків вперше побачила тільки на похороні. [PERSON] , можливо, тільки раз в рік приїжджав до матері. Коли в [PERSON] погіршився стан здоров`я, то доглядала за нею лише [PERSON] - дружина позивача, оскільки позивач вже служив. На запитання суду жодна із свідків не повідомила обставин, які б свідчили про те, що спадкодавець зверталася до відповідача за допомогою, проте він свідомо відмовився їй надавати таку допомогу. Свідки фактично підтвердили відсутність будь-якого спілкування відповідача із його матір`ю протягом тривалого часу. Таким чином, із показань свідків судом не встановлено, що спадкодавець за життя зверталася до відповідача з проханням про допомогу, догляд чи утримання, від чого відповідач свідомо ухилився, тобто вчинив умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту ухилення, пов`язаного з винною поведінкою відповідача, матеріали справи також не містять. Не встановлено судом і обставин перебування спадкодавця у безпорадному стані. Так, наявною в матеріалах справи довідкою КНП «Київська клінічна лікарня №8» від 22.05.2023 № 399 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , знаходилася на лікуванні в неврологічному відділенні № 2 з 20.05.2023 по дату видачі довідки. Згідно з вказаною довідкою у [PERSON] було діагностовано, зокрема, судинну деменцію тяжкого ступеня, наслідки перенесеного ГНМК (2013 р), а також зазначено, що особа потребує постійного стороннього догляду. Водночас, наявність зазначених у медичній довідці захворювань, а також потреба у постійному догляді не свідчать про те, що [PERSON] перебувала саме у безпорадному стані. Оцінивши усі вказані вище докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для усунення особи від права на спадкування. Так, для усунення від права на спадкування за законом необхідно довести, що спадкодавець за життя звертався до особи з проханням про допомогу, догляд чи утримання, від чого особа свідомо ухилялась. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18.10.2021 у справі №205/4674/19, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Вказаних обставин у їх сукупності судом не встановлено. Під час розгляду справи позивачем не доведено, що його мати [PERSON] , яка померла [INFO] , зверталася до відповідача [PERSON] з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого останній ухилявся. Судом не встановлено, що відповідач вчиняв умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Установивши вказані обставини, суд доходить висновку про те, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є його процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] . Не встановлено судом і будь-яких інших передбачених законом підстав для усунення відповідача від права на спадкування. Так, за змістом статті 1224 ЦК України до підстав усунення від права на спадкування належать: 1) особа умисно позбавила життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинила замах на їхнє життя; 2) особа умисно перешкоджала спадкоємцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт; 3) особа не має право спадкувати після власних дітей, відносно яких вона була позбавлена батьківських прав; 4) особа ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані; 5) подружжя один після одного, якщо шлюб між ними визнаний недійсним. Жодної із перелічених вище підстав в ході судового розгляду судом виявлено не було. З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини справи та визначені відповідно до них правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed