Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

В грудні 2024 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Краматорської міської ради, третя особа Третя Краматорська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. З урахуванням уточненої позовної заяви просили: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала [PERSON] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10 серпня 1993 року (занесено до реєстрової книги під № 10043- П 17 серпня 1993 року) за набувальною давністю; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала [PERSON] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10 серпня 1993 року (занесено до реєстрової книги під № 10043- П 17 серпня 1993 року) за набувальною давністю. Представник позивачів надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, справу слухати за відсутності сторони позивача. Відповідач Краматорська міська рада про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку Електронного документу. Третя особа Третя Краматорська державна нотаріальна контора надала заяву про розгляд справи без її участі. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно актового запису про шлюб №289 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Заочним рішенням від 02 серпня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 11 червня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 289. 10 жовтня 1981 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Краматорська Донецької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1976, після укладення шлюбу прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] », далі [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1993 року (занесено до реєстрової книги під № 10043-П 17 серпня 1993 року) у спільній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] звернулась до Третьої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського районного нотаріального округа Донецької області, якою була відкрита спадкова справа з заявою про видачу свідоцтва від 26 травня 2024 року. Постановою Третьої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського районного нотаріального округа Донецької області від 05 липня 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] було відмовлено у зв`язку з відсутністю доступу до архівних документів. Згідно відповіді Третьої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського районного нотаріального округа Донецької області №354/02-14 від 20 серпня 2025 року встановлено, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру до майна [PERSON] , який помер [INFO] була заведена спадкова справа № 297 в Третій краматорській державній нотаріальній конторі 15 червня 1999 року. В ході перевірки алфавіту спадкових справ за 1999 рік у 1999 році за реєстровим № 1138 було видане свідоцтво про право на спадщину, яке не проходило реєстрацію у Спадковому реєстрі, оскільки він почав працювати з 2001 року. Для видачі додаткових свідоцтв про право на спадщину нотаріусу необхідно бачити документи, які доєднано до спадкової справи та з яких можливо встановити коло спадкоємців. які прийняли або відмовились від прийняття спадщини. Всі додаткові свідоцтва про право на спадщину та документи, на підставі яких вони видаються обов`язково приєднуються до матеріалів основної спадкової справи. У 2013 році архівні документи Третьої краматорської державної нотаріальної контори до 2000 року включно передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву у місті Донецьк та доступ до цих документів відсутній з 2014 року через те, що місто Донецьк є окупованою територією. У зв`язку із тим, що неможливо встановити хто звертався до нотаріальної контори і кому та на яке майно у 1999 році було вже видане свідоцтво про право на спадщину, та через відсутність можливість приєднання документів до основної спадкової справи [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру було відкрита спадкова справа №1183697 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно відповіді №1946666 від 29 жовтня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , яка зареєстрована 17 червня 2025 року у розмірі 1/3 частка. Як вказують позивачі, вони не пригадують інформації про отримання свідоцтва про право власності на спірну частину квартири та вперше про неї дізнались з моменту отримання Постанови Третьої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського районного нотаріального округа Донецької про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначають, що протягом періоду з 15 червня 1999 року по теперішній час жодна третя особа не заявляла право на розпорядження або користування або володіння часткою нерухомого майна, що перейшло б у власність у порядку спадкування після смерті [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, встановити особу, якій було видано свідоцтво про право власності на частку квартири, що належала [PERSON] у порядку спадкування після його смерті неможливо, адже в алфавітну книгу спадкових справ за 1999 рік не записувалась інформація про заявників та осіб, яким видавалось свідоцтво про право власності. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» така інформація має міститись у книзі обліку і реєстрації спадкових справ державної нотаріальної контори, проте такі відомості очевидно втрачені, враховуючи ведення бойових дій та територіального перебування архіву в тимчасово окупованому місті Донецьк. Таким чином, оскільки позивачі вважають, що порушено їх право на мирне володіння майном, вони змушені звернутися до суду для захисту своїх прав. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Зі змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Встановлено, що позивачі просять визнати за ними по 1/2 частці на квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1993 року (занесено до реєстрової книги під № 10043-П 17 серпня 1993 року) у спільній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, кожному співвласнику належить в рівних частках право власності на квартиру, а саме по 1/3 частці. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Таким чином, після смерті [PERSON] його частка на квартиру у розмірі 1/3 підлягає поділу між спадкоємцями. Згідно відповіді Третьої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського районного нотаріального округа Донецької області №354/02-14 від 20 серпня 2025 року встановлено, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру до майна [PERSON] , який помер [INFO] була заведена спадкова справа № 297 в Третій краматорській державній нотаріальній конторі 15 червня 1999 року. В ході перевірки алфавіту спадкових справ за 1999 рік у 1999 році за реєстровим № 1138 було видане свідоцтво про право на спадщину, яке не проходило реєстрацію у Спадковому реєстрі, оскільки він почав працювати з 2001 року. У зв`язку із тим, що неможливо встановити хто звертався до нотаріальної контори і кому та на яке майно у 1999 році було вже видане свідоцтво про право на спадщину, та через відсутність можливість приєднання документів до основної спадкової справи [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними по 1/2 частці квартири не підлягають задоволенню, оскільки позивачам вже належить по 1/3 частці на квартиру [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1993 року. В такому випадку позивачі можуть визнати право власності лише на ту частину, яка їм не належить, а саме на 1/3 частку квартири після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Краматорської міської ради, третя особа Третя Краматорська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності задоволенню не підлягають. Судові витрати віднести за рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed