Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

25 червня 2025 року ОСББ «СУПУТНИК 1» звернулося до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості по внескам на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, за період з лютого 2020 року по травень 2025 року, у розмірі 6 821 гривня 75 копійок (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 червня 2017 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «СУПУТНИК 1», про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. ОСББ «СУПУТНИК 1» діє на підставі Статуту та рішень загальних зборів ОСББ. Вказано, що на обслуговуванні позивача перебуває будинок [ADDRESS] , загальною площею 3 188 кв.м., куди ОСББ своєчасно і в повному обсязі надає послуги. Однак, власники квартири [ADDRESS] не виконують обов`язки по сплаті внесків на утримання будинку, в зв`язку з чим за ними утворилася заборгованість. Зазначено, що 10 липня 2019 року ОСББ проведено загальні збори співвласників, на яких прийнято рішення про встановлення внеску на утримання будинку для всіх співвласників в розмірі 5 гривень 50 копійок за кв.м, таким чином, з урахуванням загальної площі квартири [ADDRESS] , яка становить 31,1 кв.м, місячний внесок на її утримання склав 171 гривня 05 копійок на місяць. При цьому, строк оплати внесків визначений 20 числом кожного місяця. Також, 14 липня 2021 року було проведено загальні збори співвласників ОСББ, на яких прийнято рішення про встановлення внеску для всіх співвласників в розмірі 6 гривень за кв.м з жовтня 2021 року. Таким чином, з урахуванням загальної площі квартири місячний внесок на утримання квартири [ADDRESS] склав 186 гривень 60 копійок на місяць. Пізніше, 25 січня 2023 року було проведено засідання Правління ОСББ, на якому прийнято рішення про встановлення цільового внеску на співфінансування виконання поточного ремонту каналізації та часткової заміни труб опалення в розмірі 100 гривень з квартири протягом 4 місяців в період січень-квітень 2023 року, та цільового внеску на обслуговування зовнішніх та внутрішніх систем газопостачання (газопроводів та газового обладнання) в розмірі 18 гривень на місяць. Крім того, 12 грудня 2023 року також проведено засідання Правління ОСББ, на якому прийнято рішення про збільшення внеску на утримання будинку з 01 січня 2024 року до 7 гривень 50 копійок за кв.м, скасовано цільовий внесок 18 гривень, таким чином, місячний внесок на утримання квартири відповідачів склав 233 гривні 25 копійок. Вказано, що співвласники квартири [ADDRESS] , здійснювали сплату внесків за домовленістю між собою, однак, в період з лютого 2020 року платежі стали нерегулярними, прострочення складало по декілька місяців, що призвело до утворення боргу по внесках на утримання, заборгованість по цільових внесках відсутня. Зазначає, що керівництво ОСББ неодноразово зверталось до відповідачів з приводу наявності боргу, в т. ч. шляхом розміщення інформації на інформаційних дошках та у Viber-чаті ОСББ, закликало до здійснення оплати, пропонувало укладання договору реструктуризації, однак, заборгованість лише збільшувалася. Станом на дату звернення з цим позовом відповідно до відомостей бухгалтерського обліку ОСББ за власниками квартири [ADDRESS] обліковується заборгованість по внесках на утримання за період з лютого 2020 року по травень 2025 року у сумі 6 821 гривня 75 копійок, які позивач прохає суд стягнути з відповідачів разом із судовим збором у сумі 3028 гривень та витратами на правову допомогу у сумі 5 000 гривень. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 23). 11 липня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 30 червня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 28-45). Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 53), копія якої надіслана учасникам справи 21 серпня 2025 року за вихідним № 20174/25-вих/2/204/3453/25 (а. с. 54). Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року у справі здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження без виклику осіб до розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з викликом осіб (а. с. 62), копія якої надіслана до відому учасникам справи 01 жовтня 2025 року за вихідним 23559/25-вих/2/204/3453/25 (а. с. 63). Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 90), в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 84-86), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення, без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м, житловою 16,7 кв.м, що підтверджується довідкою з КП «ДМБТІ» ДМР № 6101 від 11 червня 2025 року (а. с. 7). ОСББ «СУПУТНИК 1» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи, за ідентифікаційним кодом 41396983, на підставі протоколу установчих зборів ОСББ від 12 травня 2017 року (а. с. 8 та на звороті), з якого, з-поміж іншого, вбачається, що ОСББ «СУПУТНИК 1» діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням загальних зборів ОСББ №. Протоколом № 1/2019 загальних зборів ОСББ «СУПУТНИК 1» від 10 липня 2019 року встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 5 гривень 50 копійок за кв.м (а. с. 9-10). Протоколом № 1/2020 загальних зборів ОСББ «СУПУТНИК 1» від 10 лютого 2020 року встановлено розмір цільового внеску на проведення поточного ремонту м`якої покрівлі на даху будинку в розмірі 0 гривень 80 копійок за 1 кв. м. Термін нарахування цільового внеску вісім місяців, при цьому нарахування цільового внеску вирішено розпочати з лютого 2020 року (а. с. 11 та на звороті). Протоколом № 1/2021 загальних зборів ОСББ «СУПУТНИК 1» від 21 лютого 2021 року встановлено розмір цільового внеску на проведення поточного ремонту електромережі будинку в розмірі 70 гривень з квартири. Термін нарахування цільового внеску вісім місяців, при цьому нарахування цільового внеску вирішено розпочати з лютого 2021 року (а. с. 14 та на звороті). Крім того, протоколом № 2/2021 загальних зборів ОСББ «СУПУТНИК 1» від 14 липня 2021 року встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 6 гривень за кв.м, з жовтня 2021 року (а. с. 15-16). Пізніше, протоколом № 1/2023 засідання правління ОСББ «СУПУТНИК 1» від 25 січня 2023 року встановлено розмір цільового внеску на співфінансування виконання поточного ремонту каналізації та часткової заміни труб опалення в розмірі 100 гривень з квартири протягом 4 місяців в період січень-квітень 2023 року, та цільового внеску на обслуговування зовнішніх та внутрішніх систем газопостачання (газопроводів та газового обладнання) в розмірі 18 гривень на місяць (а. с. 17 та на звороті). Також, протоколом № 2/2023 засідання правління ОСББ «СУПУТНИК 1» від 12 грудня 2023 року прийнято рішення про збільшення внеску на утримання будинку з 01 січня 2024 року до 7 гривень 50 копійок за кв.м, та скасовано цільовий внесок 18 гривень (а. с. 18). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Приписами ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, зокрема: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням; додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; виконувати рішення зборів співвласників; забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; відшкодовувати збитки, завдані майну інших співвласників та спільному майну багатоквартирного будинку; додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства; забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Аналогічні обов`язки співвласників визначені ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526 ЦК України, статей 1, 5, 7, 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статей 15, 20, 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожний власник квартири у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території, який має обов`язок щодо утримання зазначеного майна. Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку. Приписами ч. 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Вимогами ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», з-поміж іншого, встановлено, що співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Аналогічна норма міститься і в ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, позивач в позовній заяві зазначає про стягнення з відповідачів заборгованості зі сплати внесків на утримання будинку за період часу з лютого 2020 року по травень 2025 року, на підтвердження чого останнім надано розрахунок заборгованості (а. с. 6 та на звороті), з якої вбачається, що позивачем здійснювалися нарахування відповідачам сум щомісячних внесків на утримання будинку у період часу з лютого 2020 року по травень 2025 року та, за останніми рахується заборгованість у розмірі 6 821 гривня 75 копійок. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачі належним чином не виконали своїх обов`язків щодо оплати внесків на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість по внескам на утримання будинку, у визначеному позивачем розмірі, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСББ «СУПУТНИК 1» у даній справі надавала адвокатка Волинець Тетяна Вікторівна, на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1043650 від 24 листопада 2020 року (а. с. 5). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, у позовній заяві представницею позивача зазначено, що правова допомога становить 5 000 гривень, однак ані жодних доказів на підтвердження їх понесення, ані доказів щодо обсягу наданих послуг, ані доказів на підтвердження виконаних робіт та їх вартості, останньою суду не надано. При цьому суд зазначає, що ані у позові, ані в будь-якій іншій заяві до ухвалення рішення у цій справі представницею позивача не зазначалися ані причини неможливості подання таких доказів до суду разом з позовом чи до ухвалення рішення, ані наміру подати такі докази після його ухвалення. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, ураховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження, приймаючи до уваги, що обсяг наданих адвокатом послуг не підтверджений належними, достатніми та допустимими доказами, і такі докази позивачем чи його представницею до позову або будь-яким іншим шляхом не було заявлено/зазначено, з клопотанням у порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до суду не зверталася, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд дійшов переконливого висновку, що факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 гривень документально ним не підтверджений, а тому підстави для їх задоволення відсутні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів, а тому з останніх на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого ним судового збору у розмірі 3028 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved