Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Вдовиченко В.О. звернулася до суду з позовом до\~\~Лисянської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Лисянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків нікчемного заповіту. Позов мотивовано тим, що 28.11.2023 року [PERSON] звернулася до Лисянського районного суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті її баби - [PERSON] , яка померла [INFO] . Підставою для звернення до суду слугував той факт, що за життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем Смільчинецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №48 від 19.03.2007 року, відповідно до якого все своє майно спадкодавець заповіла позивачу [PERSON] . Бажаючи оформити спадщину, позивач в межах шестимісячного строку - 15.11.2011 року звернулася до Лисянської державнаої нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де і була заведена спадкова справа №293/2011, а після спливу шести місяців вона звернулася із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, про що свідчить постанова за №1244/02-31 з причин: «Спадкоємцем до нотаріальної контори не подано жодних документальних доказів про наявність майна у спадкодавця». З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду даної справи, Лисянським районним судом було витребувано з Лисянської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На виконання вимог ухвали про витребування доказів суду було надано нотаріальною конторою копію зазначеної спадкової справи, з матеріалів якої позивачу стало відомо про наявність іншого заповіту, посвідченого секретарем Смільчинецької сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за №63 від 12.11.2009 року, згідно якого [PERSON] заповіла відповідачу [PERSON] земельну ділянку (пай) площею 2,02 га, а решту майна - [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний заповіт порушує права позивача як спадкоємиці за заповітом та за законом. Зазначає, що за умовами вимог чинного законодавства України якщо син (дочка) померли раніше спадкодавця, то внук (внучка), як спадкоємці п`ятої черги, набувають за допомогою права представлення право на спадкування за законом в першу чергу замість свого батька (матері). Слід акцентувати увагу на тому, що станом на день смерті [PERSON] родичів першого ступеня споріднення вже не було серед живих, що підтверджено довідкою ОМС від 10.10.2023 року №68. Ознайомившись із змістом заповіту №63 від 12.11.2009 року посвідченого секретарем Смільчинецької сільської ради позивач ставить під сумнів волевиявлення заповідача з огляду на те, що при складанні заповіту не було дотримано вимог законодавства щодо форми та порядку посвідчення, а тому такий заповіт є нікчемним, оскільки його текст містить суперечливі дані щодо можливості заповідача прочитати та підписати його. З огляду на те, що [PERSON] не було відомо про наявність іншого заповіту на день звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, то з ціллю захисту своїх законних прав та інтересів вона змушена звертатися до суду і просить визнати заповіт нікчемним та застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту. Ухвалою суду від 07.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27.03.2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 03.03.2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Цвєтінський С.А., через систему «Електронний суд» направив до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском процесуальних строків на звернення до суду. В даному клопотанні зазначає, що виконання заповіту почалося 18 липня 2012 року, з дня видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,02 га. Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду 06 січня 2025 року, тобто, після спливу позовної давності. Позивачем [PERSON] до позовної заяви від 06.01.2025 не додано доказів на підтвердження неможливості своєчасного звернення до суду з даним позовом та доказів поважності причин пропуску такого строку. Заяви про поновлення процесуального строку до позовної заяви від 06 січня 2025 року позивач [PERSON] не надала. Представник відповідача вказує на те, що 19.03.2007 [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, яким заповідала все своє майно, в тому числі і земельну ділянку площею 2,02 га [PERSON] . Заповіт був посвідчений [PERSON] , секретарем Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за № 48. Відповідно до чинного законодавства заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. 12.11.2009 [PERSON] , [INFO] , склала новий заповіт, яким заповідала [PERSON] земельну ділянку площею 2,02 га, а решту майна - [PERSON] . Заповіт був посвідчений [PERSON] , секретарем Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №63. Після смерті спадкодавця, 15.11.2011 [PERSON] звернулася до Лисянської нотаріальної контори із письмовою заявою, в якій зазначила, що приймає спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , та вказала, що спадкоємцем за заповітом є і [PERSON] . Державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Любчичем Ф.І. в цей же день було заведено спадкову справу за № 293/2011. Заява була зареєстрована за №694 у цій спадковій справі. В цей же день, 15.11.2011, з текстом (змістом) цієї заяви [PERSON] ознайомилася і спадкоємець [PERSON] , про що свідчить її підпис на цій заяві та власноручне написання свого прізвища, ім`я та по батькові. Факт звернення 15.11.2011 [PERSON] до Лисянської державної нотаріальної контори також підтверджується інформацією, що міститься в позовній заяві про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків нікчемного заповіту від 06 січня 2025 року. Таким чином, зазначеними документами спростовується той факт, що [PERSON] не було відомо про наявність іншого заповіту на день звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно (28.11.2023) та, що «про наявність іншого заповіту нотаріус її не повідомляв», як про це зазначено в позовній заяві. 28.11.2023 [PERSON] звернулася до Лисянського районного суду Черкаської області із позовної заявою про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося їй в спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами в с. Ганжалівка Лисянського району Черкаської області та земельної ділянки площею 2,02 га, розташованої на території Смільчинецької сільської ради. 30.11.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі № 700/1145/23 за позовом [PERSON] до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно. У справі йдеться за майно покійної [PERSON] , спадкоємцем якої є позивач. Позовна заява подана до суду через 12 років, з пропуском позовної давності. Відсутність заяви про поновлення процесуального строку без зазначення поважних причин його пропуску є підставою для залишення позовної заяви [PERSON] від 28.11.2023 без розгляду. Крім того, представник зазначає, що позивач [PERSON] , будучи обізнаною про смерть [PERSON] , померлої [INFO] та про наявність спадкоємця [PERSON] , протягом 20132023 років, у передбаченому законом порядку не вчинила дій щодо прийняття спадщини та з часу її відкриття не заявила про свої спадкові права. Питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач також не порушувала. Враховуючи, що позивач [PERSON] не є особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , представник відповідача вважає, що оспорюваний заповіт від 12.11.2009 [PERSON] , на її спадкові права не впливає та їх не порушує. У позивача відсутня юридична заінтересованість у встановленні заповіту недійсним, оскільки право, за захистом якого позивач звернулася до суду, їй не належить внаслідок спливу строку на його реалізацію. З огляду на вищевикладене, представник відповідача просить позовну заяву [PERSON] до Лисянської селищної ради Черкаської області та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Лисянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків нікчемного заповіту залишити без розгляду. 24.03.2025 року представник позивача [PERSON] , звернулася до суду із заявою про поновлення процесуального строку, встановленого законом. Вказує, що сторона відповідача [PERSON] лишила поза увагою ту вимогу закону, що для застосування процедури звернення до суду із позовом про визначення спадкоємцю додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини - необхідною передумовою є та, що спадкоємець мав пропустити такий строк, а саме встановлений статтею 1270 цього Кодексу, мав не подати заяву про прийняття спадщини. В той же час, у матеріалах справи №700/17/25 міститься постанова видана Лисянською державною нотаріальною конторою №1244/02-31, в якій зазначено, що відмовлено у вчиненні нотаріальної дії саме [PERSON] , в тексті відмови вказано, що вона видана саме на заяву позивача, також про факт звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №28691570 від 15.11.2011 року, який видається не будь-кому, а саме спадкоємцям за законом та за заповітом. У згаданій постанові також нотаріус про пропуск строків не зазначив, тобто достеменно встановлено факт вчасного і належного звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. З викладеного слідує, що і дані аргументи представника відповідача є спростованими, не є об`єктивними та не можуть прийматися судом як підстава для твердження про пропуск строків для прийняття спадщини і тим більш не є належним доказом пропуску [PERSON] процесуальних строків на звернення до суду. Те, що [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом через 2 роки не має жодного значення щодо строку, так як видача свідоцтва строком не обмежена, а також прийняття такої заяви свідчить про попередньо вчасно подану заяву про прийняття спадщини, а також слугує безспірним фактом про відсутність в неї будь-яких відомостей про існування оскаржуваного заповіту. Згідно наданої суду нотаріусом копії спадкової справи №293/2011 очевидним є, що позивача не було повідомлено у жодний із способів про наявність на її ім`я заповіту та, відповідно, наявності у нього спадкових прав. Те, що [PERSON] у заяві поданій до Лисянської нотаріальної контори зазначила, що спадкоємцем за заповітом є і [PERSON] - аж ніяк не слугує безспірним свідченням обізнаності [PERSON] про наявність оскаржуваного заповіту. Про що свідчить і текст постанови, в ній нотаріус не вказав про заповіт. Лише під час розгляду Лисянським районним судом справи №700/1145/23 про визнання права власності на спадкове майно, позивач дізналася про існування оскаржуваного заповіту. З огляду на викладене та документальне підтвердження слідує, що [PERSON] до 30.11.2023 року не було відомо про заповіт посвідчений 12 листопада 2009 року секретарем Смільчинецької сільської ради - Іващенко Ніною Олексіївною, зареєстрований в реєстрі за №63, а тому представник позивача просить визнати причини пропуску [PERSON] строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними, поновити даний строк та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] 25.03.2025 направив до суду клопотання про виклик свідків у судове засідання та приєднання до матеріалів справи відповіді на адвокатський запит від 19.02.2025. Згідно відповіді виконавчого комітету Лисянської селищної ради Смільчинецького старостинського округу Звенигородського району Черкаської області №07 від 20.02.2025 року, староста [PERSON] зазначає, що [PERSON] народилася та постійно проживала в селі Ганжалівка Лисянського району Черкаської області. Після смерті співжителя [PERSON] вона проживала сама. Сусіди [PERSON] та [PERSON] придбали хату по сусідству з [PERSON] навесні 1999 року. Коли [PERSON] залишилася сама, якій на той час було вже майже 89 років, опіку над нею взяли якраз ці молоді сусіди. З січня 2007 року [PERSON] вже постійно опікувалася [PERSON] до дня її смерті та провела організацію поховання померлої. Щодо місцезнаходження осіб, які підписали заповіт [PERSON] , староста [PERSON] повідомляє наступне. Свідок [PERSON] померла [INFO] , свідок [PERSON] на даний час проживає в [ADDRESS] . Відносно загальної кількості заповітів, посвідчених секретарем Смільчинецької сільської ради, староста Іващенко Н.О. повідомляє, що за період на посаді секретаря з 12.01.1995 по 04.11.2015 [PERSON] було складно та посвідчено 278 заповітів. 27.03.2025 представник позивача [PERSON] , через систему «Електронний суд» направила до суду заперечення на клопотання. Зокрема щодо виклику свідків представник позивача вказує, що обставини, які представник відповідача [PERSON] зазначає у клопотанні, які свідки можуть підтвердити, не входять до предмета доказування у цій справі, і до жодних правових наслідків такі свідчення не приведуть. Сторона позивача вважає, що дана вимога не може бути задоволена, оскільки у матеріалах справи міститься інформація (підтвердження) надана виконавчим комітетом Лисянської селищної ради Смільчинецьким старостинським округом 03.04.2024 року за вих.№14 про відсутність в архіві даного органу будь-яких інших документів крім самих заповітів, у тому числі відсутні паспортні дані свідків, так як включені до формування архівної справи не були. Посвідчення заповіту №63 від 12.11.2009 року відбувалося за участю свідків [PERSON] та [PERSON] , але без зазначення у самому тексті заповіту інформації про осіб свідків, а саме не зазначено дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Стосовно свідка [PERSON] - колишнього секретаря сільської ради, яка посвідчила заповіт, який за формою, порядком його посвідчення, відображення дійсного волевиявлення заповідачки не відповідає вимогам закону та який є нікчемним у формі прямої вказівки закону - ч.1 ст.1257 ЦК України, а тому просить відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] в частині долучення до матеріалів справи доказів та про виклик в судове засідання свідків. Позивач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення щодо взаємин з спадкодавцем та обставин спірного заповіту. Зазначила, що вона є правнучкою [PERSON] , яка померла у віці 98 років та є спадкоємцем, оскільки її мама в 2005 році загинула при трагічних обставинах. З покійною прабабусею вона перебувала в дуже близьких родинних відносинах, кожні два тижні приїжджала до неї в гості, допомагала по господарству та на городі. Прабабуся читала Псалтир, самостійно ходила, була при світлій пам`яті, а лише за рік до смерті вона різко злягла, втрачала пам`ять, не впізнавала людей. З 2000 року по 2003 рік з [PERSON] проживала тьотя [PERSON] , яка згодом почала випивати і її забрали родичі. [PERSON] з 2007 року допомагала прабабусі не багато, а з 2009 рік по 2011 рік допомагала їй в усьому, але за зарплату. [PERSON] віддавала їй всю пенсію, а також доплачувала додаткові кошти із заощаджень, про що позивачу прабабуся сама про це розповідала. Оскільки в [PERSON] є заповіт власноручно підписаний спадкодавцем, вона вирішила оформити старенький будинок та город, тому звернулася до нотаріуса та отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, оскільки на той час їх ніхто не виготовив. Нотаріус, надаючи відмову, повернув заповіт №48 складений 2007 року та сказав звертатися до суду. Про спірний заповіт позивач дізналася лише в 2023 році, коли звернулася до адвоката, яка її повідомила про заповіт №63 складений в 2009 році. Про цей заповіт вона не була проінформована, їй про нього нотаріус не сказав, як і не повідомила [PERSON] , хоча позивач з нею були в дружніх відносинах. Щодо підпису [PERSON] на заяві про прийняття спадщини вона не знає, чому так сталося, що вона поставила свій підпис на заяві від імені [PERSON] , а [PERSON] розписалася на заяві від її імені. Нотаріус не давав читати заяву, лише надав папери на підпис, накричав і вигнав з кабінету. Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Наполягали на тому, що позивач [PERSON] була обізнана про існування оспорюваного нею заповіту ще 15.11.2011, про що свідчить її підпис на заяві [PERSON] про прийняття спадщини. Стверджували, що [PERSON] та [PERSON] перебували 15.11.2011 у нотаріуса разом, де і написали заяви про прийняття спадщини. Хоч позивач це заперечує, але даний факт підтверджується тим, що під час підписання заяв вони помилково підписали заяви одна одної, тобто переплутали їх. [PERSON] підписала заяву [PERSON] , а [PERSON] підписала заяву [PERSON] . В цих заявах також вказується, що вони обізнані про існування іншого спадкоємця. Предстаник відповідача вказує на те, що позивач пропустила строк позовної давності для оспорення заповіту. Якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності. Відповідач представник Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, у судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу без його участі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона наразі працює старостою Смільчинецького старостинського округу, а в період складання заповіту працювала секретарем Смільчинецької сільської ради. Щодо правомірності складеного заповіту зазначає, що вона дуже добре знала покійну [PERSON] , оскільки остання постійно проживала в с.Ганжалівка. Коли [PERSON] виявила бажання в черговий раз в 2009 році скласти заповіт, при цьому скасувавши попередній, [PERSON] запитала, чи вона може самостійно підписати та прочитати заповіт, то [PERSON] повідомила, що через незадовільний стан здоров`я вона цього не може зробити. Тому було запропоновано взяти свідків [PERSON] , яка була соціальним працівником та [PERSON] , яка проживала неподалік для засвідчення даного заповіту. На домовлений день та час секретар сільської ради прийшла до [PERSON] з готовим заповітом, в якому спадкодавець заповіла земельну ділянку [PERSON] ,а все інше майно - [PERSON] , та повідомила їй, що вона в будь-який може змінити заповіт або залишити як є. Згодом прийшли свідки, зачитали заповіт, [PERSON] ще раз перепитала в [PERSON] , чи вона сама буде підписувати заповіт, на що та відповіла, що не може підписати, тому хай підпишуть свідки. Крім цього, [PERSON] повідомила, що за 20 років її трудової діяльності прецедентів скасування заповітів не було, оскільки вона по всіх незрозумілих питаннях консультувалась з державним нотаріусом Любчичем Ф.І. В заповіті не вказали ідентифікаційні дані свідків, тому що на той момент заповіти складалися згідно зразка, який їй надали, де обов`язково мали бути зазначені ідентифікаційні дані лише спадкодавця. Також староста зазначила, що ніякого тиску на спадкодавця щодо складання заповіту вона не вбачала, оскільки [PERSON] їй повідомила, що [PERSON] (позивач) знає про цей заповіт. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла прабаба [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.07.2011 року. Згідно довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради Смільчинецького старостинського округу Звенигородського району Черкаської області №68 від 10.10.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на день смерті була одинокою, родичів І ступеня споріднення вже не було серед живих. [PERSON] 19 березня 2007 року на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений секретарем Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за №48 від 19.03.2007 року, яким заповідала все своє майно позивачу [PERSON] . (том 1, а. с. 16). 12 листопада 2009 року\~ [PERSON] \~\~склала новий заповіт, посвідчений\~секретарем Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за №63 від 12.11.2009 року. Відповідно до вказаного заповіту,\~\~ [PERSON] у присутності свідків\~ [PERSON] та [PERSON] \~заповіла [PERSON] , [INFO] земельну ділянку\~(пай)\~площею 2,02\~га,\~кадастровий номер\~7122886800-02-000-0462,\~що належав\~ їй\~згідно державного\~акта на\~право власності\~на земельну\~ділянку серія\~ЧР №000592,\~виданого Лисянською\~районною державною\~адміністрацією 05.03.2003\~року,\~а решту майна, яке до дня смерті буде їй належати і в чому б воно не заклечалось і де б воно не знаходилось заповіла [PERSON] , [INFO] . На прохання заповідача та\~\~у зв`язку із похилим віком заповідача текст заповіту було прочитано вголос заповідачу свідками та підписано ними на дому в [ADDRESS] . (том 1, а. с.17). Позивач, як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріальної контори 15.11.2011 із заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] 15 листопада 2011 року звернулася до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після\~померлої\~ [PERSON] (том 1, а. с. 187,210). 15 листопада 2011 року Лисянською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 293/2011 після смерті\~ [PERSON] (том 1, а. с.186). Позивач [PERSON] 15 листопад 2011 року звернулася до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після\~померлої\~ [PERSON] (том 1, а. с. 187,210) 18.07.2012 [PERSON] звернулася до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (том 1, а. с. 201). 18.07.2012 державний нотаріус Лисянської державної нотаріальної контори Любчич Федір Іванович видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) площею 2,02 га, кадастровий номер 7122886800:02:000:0462. 01.10.2013 позивач [PERSON] звернулася до Лисянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] за законом. До вказаної заяви долучена довідка Смільчинецької сільської ради Лисянського району Черкаської області №328 від 09.09.2013 про те, що [PERSON] , [INFO] була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] до дня своєї смерті [INFO] та користувалася земельною ділянкою розміром 0,45 га. Документи на право власності на будинок та земельну ділянку не виготовлялись. 03.10.2013 державний нотаріус Лисянської державної нотаріальної контори Любчич Ф.І. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1244/02-31 виданої 03.10.2013 року, оскільки спадкоємцем [PERSON] не подано жодного документального доказу про наявність майна у спадкодавця. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Згідно із частинами першою-п`ятою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам\~ЦК України\~щодо недійсності правочинів. Згідно із частиною другою\~статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом,\~то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що відповідно до частини другої\~статті 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи\~\~та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. На дату складення оспорюваного заповіту (12 листопада 2009 року) вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені главою 85 книги\~шостої ЦК України,\~Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5. Відповідно до частин першої - третьої та четвертої\~статті 1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо фізична особа у зв`язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта\~статті 207 ЦК України). Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 1253 ЦК України\~на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті\~1248\~і статтею\~1252\~цього\~Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту\~є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків. За змістом\~статті 37 Закону України «Про нотаріат», право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування. Статтею 1251 ЦК України\~також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункт 158 розділу 7 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена\~наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,\~та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),\~що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних\~\~у справі доказів (частина перша\~статті 89 ЦПК України). Так, у частині першій\~статті 1257 ЦК України\~встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог\~ЦК України\~щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої\~статті 1257 ЦК України\~у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, зокрема у статтях\~1247-1249,\~1253 ЦК України. Стаття 1257 ЦК України\~передбачає вичерпний\~перелік підстав\~для визнання\~заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій\~статті 203 ЦК України. Суд, оцінюючи надані сторонами докази, приходить до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту нікчемним, оскільки в заповіті зазначені всі необхідні відомості, заповіт перед підписанням зачитано уголос заповідачу свідками та посвідчено при свідках.\~ При цьому службовою особою в посвідчувальному написі зазначено, що особи свідків встановлені, а їх дієздатність та справжність підпису перевірено. При цьому доказів того, що заповідач на час підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі, позивачем суду не надано, що є його процесуальним обов`язком (статті\~12,\~81 ЦПК України). Доводи представника позивача про те, що у тексті заповіту, крім прізвища, ім`я та по батькові осіб, які були свідками, не вказано їх дату народження, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідків, як того вимагають норми Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, є необґрунтованими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі\~№ 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої\~статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ По-перше,\~наведений нормативно-правовий\~акт на\~час складання\~заповіту не\~діяв,\~а \~по-друге\~він не\~є актом\~цивільного законодавства\~у розумінні статті\~4, частини першої статті\~203 ЦК України. Недотримання\~\~і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність вказувати певні дані свідків у заповіті може тягти відповідальність, передбачену законом для посадової особи, яка посвідчує заповіт, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого\~з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою\~ЦК України\~і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право -встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження 61-5293сво23) зазначив, що для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів, по-друге, на співвідношення\~Конституції\~та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в\~статті 4 ЦК України\~встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні\~Конституції України\~та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Законодавець у\~ЦК України\~не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті дати народження, місця проживання та паспортні дані свідків. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача. Оскільки Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений\~наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, не є актом цивільного законодавства\~у розумінні статті\~4, частини першої статті\~203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. За таких обставин підстав для визнання недійсним заповіту у зв`язку із невідповідністю його змісту нормам вказаного Порядку немає. Разом з тим,\~стороною позивача не надано жодних доказів щодо фізичної неможливості [PERSON] будь-як виразити свою волю, наявність у неї психічних розладів, які б вказували на її недієздатність і на дані обставини сторони не посилалися. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту. З дослідженого судом заповіту вбачається, що його форма та зміст відповідають вимогам чинного законодавства, цей заповіт посвідчений та зареєстрований уповноваженою на це особою. Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить\~ЦК України\~чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, суд дійшов до висновку, що заповіт складений 12.11.2009 [PERSON] з її наміру та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам\~ст. 1247 ЦК України, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed