Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог Позивачка звернулась з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 02 серпня 2012 року. Шлюб був зареєстрований в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №751. У даному шлюбі в них дітей немає. Позивачка вказує, що між нею та відповідачем припинено будь-які сімейні та шлюбні відносини, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги, як у подружжя, немає. Через постійні конфлікти та суперечки спільне життя виявилося неможливим. Кожен з подружжя має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, тому будь-які подружні стосунки припинились остаточно у 2018 році та поновлюватись не будуть. Вказує, що за її переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не має. Оскільки шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, остання просить шлюб розірвати. Станом на день розгляду справи від відповідача відзив на позовну заяву на адресу суду не надійшов. Рух справи в суді Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 03 листопада 2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі за вказаним позовом. Станом на день розгляду справи від відповідача відзив на позовну заяву на адресу суду не надійшов. Позиція учасників судового розгляду Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у поданій заяві просила розгляд справи проводити у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо заочного розляду справи. Відповідач [PERSON] є громадянином Австрійської Республіки, згідно з відповіддю Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області за №1448/05-16/2-25 від 17 жовтня 2025 року в [ADDRESS] не зареєстрований і не проживає, єдиним способом інформування останнього щодо розгляду справи №155/1668/25 залишається спосіб, визначений ч. 11 ст. 128 ЦПК України виклик до суду через оголошення на офіційному вебсайті «Судова влада України». Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце здійснення судових засідань, однак для участі в судових засіданнях не прибув, про наявність поважних причин для цього суд не повідомляв, заяви (клопотання) щодо необхідності відкладення розгляду справи від нього до суду не надходили. Як визначено у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав, про причини неявки не повідомив та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є громадянином Австрійської Республіки. Останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] . Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03 серпня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02 серпня 2012 року, місце державної реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №751. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » (а. с. 4). В даному шлюбі у сторін дітей немає. Також судом встановлено, що сторони проживають окремо з 2018 року: позивач проживає на території України, місце проживання відповідача їй не відоме. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Щодо територіальної підсудності спору Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 23 червня 2005 року №2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі Закон №2709-IV) іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону №2709-IVцей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у ст. 76 Закону №2709-IV. Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону №2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 27, 28 ЦПК України. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України). Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (ч. 2 ст. 28 ЦПК України). Відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Оскільки позивачка на момент подання позову про розірвання шлюбу проживає на території України, місце знаходження відповідача їй не відоме, останнім місцем проживання відповідача є село Галичани Луцького району Волинської області, суд відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу за останнім відомим місцем проживанням відповідача. Визначення держави, право якої підлягає застосуванню під час вирішення спору про розірвання шлюбу між громадянином Австрійської Республіки та громадянкою України В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами ст. 60, 63 Закону №2709-IV. Згідно зі ст. 60 Закону №2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Аналіз положень ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» №2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis). Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення ч. 1 ст. 16 Закону №2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Враховуючи, що позивачка є громадянкою України, а відповідач громадянином Австрійської Республіки, то відповідно до ч. 1 ст. 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Також встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Відсутні підстави за встановлених фактичних обставин і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Досліджуючи питання застосування колізійної прив`язки lex domicilii, суд врахував, що ця норма визначає для подружжя право держави, у якій у них було спільне проживання, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі, у разі, якщо фактичні шлюбні відносини між сторонами не припинилися. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що на момент подання позову фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, останнім місцем спільного проживання подружжя є Україна, де продовжує проживати позивачка. Згідно з п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно з ст. 63 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і якщо на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивачка є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, останнє відоме місце проживання відповідача в селі Галичани Луцького району Волинської області, суд прийшов до висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися законодавство України. Відповідно до ст. 12, 13\~ЦПК України учасники, справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що між сторонами припинено сімейні стосунки, шлюб існує формально: подружжя тривалий час шлюбних відносин не підтримує, спільного господарства не веде. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб підлягає розірванню. З врахуванням вимог ст. 24, 55, 56 СК України суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Outcome: approved