Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

ТОВ «Новий Колектор», в інтересах якого діє представник Савченко Тетяна Олексіївна, звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 26.02.2021 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0635-6783, за яким відповідач внаслідок невиконання зобов`язань має заборгованість, яка станом на 07.10.2025 складає 24300 грн, що складається з наступного: 1) 8100 грн заборгованість за тілом кредиту; 2) 16200 грн заборгованість за відсотками, і право вимоги за яким було відступлене позивачу на підставі договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024. У зв?язку з цим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним договором у розмірі 24300 грн, а також понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн та зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. 16.10.2025 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Разом із цим суддею було задоволено клопотання представника позивача про витребування в АТ «Акцент Банк» наступних доказів: 1) інформації про те, чи емітувалася (видавалася) банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; 2) інформації про рух коштів по банківському рахунку № [NUMBER] за 26.02.2021 (а.с. 60-61, 74-77). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло. 28.10.2025 відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов, в якому він позовні вимоги визнав частково, а саме в розмірі 8100 грн у частині стягнення з нього на користь позивача тіла кредиту. Щодо нарахованих йому відсотків відповідач заперечує, оскільки відсутній належний розрахунок заборгованості, зокрема: не зазначено період користування коштами; не розкрито структуру суми 24300 грн; відсутнє розділення на тіло кредиту, відсотки, штрафи та пеню. У той же час без належного розрахунку вимоги позивача не можуть бути визнані доведеними. [PERSON] вважав нараховані позивачем санкції (неустойку) надмірними та такими, що порушують принцип справедливості, закріплений у ст. 3 ЦПК України. Із посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач вказав, що надмірні відсотки та штрафи порушують баланс прав сторін і є ознакою несправедливих умов. Крім того, кредитний договір укладено 26.02.2021, а обов`язок повернути кошти настав 28.03.2021, тобто саме з цієї дати почався перебіг позовної давності, а отже на момент звернення до суду сплив трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач (а.с. 67-70). 05.11.2025 представником позивача [PERSON] було подано відповідь на відзив, в якому остання вказала, що викладені у відзиві доводи відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Так, у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та довідка про розмір простроченої заборгованості ТОВ «Новий Колектор», і матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем. Відповідач посилається не неспівмірність штрафів та пені, однак такі нарахування відповідачу не здійснювалися взагалі. Щодо строків позовної давності, його позивачем не було пропущено, оскільки він продовжувався на строк дії карантину, введеного з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та введенням воєнного стану з 24.02.2022, який натепер продовжує діяти. Стосовно посилань відповідача на порушення під час укладення договору Закону України «Про захист прав споживачів», у кредитному договорі зазначено всю інформацію, визначену ч. 1 ст. 12 цього Закону, відтак цей договір не є нікчемним у силу закону. При цьому відповідач не зазначив, яке саме його право як споживача фінансової послуги було обмежено кредитним договором (у той час як неустойка йому не нараховувалася, а відсотки є співмірними з урахуванням строку кредитування) (а.с. 81-84). Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26.02.2021 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] в електронній формі (шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора) було укладено кредитний договір № 0635-6783, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит для задоволення особистих потреб шляхом переказу на банківську карту позичальника № [NUMBER] грошові кошти в розмірі\~8100 грн строком на 21 день зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (а.с. 11, 12-17, 17-18, 21, 46, 90-97). 26.12.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» було укладено договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до якого ТОВ «Укр Кредит Фінанс» відступило ТОВ «Новий колектор» право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 0635-6783 від 26.02.2021 (а.с. 22-28, 29-30). Із наявних у матеріалах справи розрахунку ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованості за кредитом та довідки ТОВ «Новий Колектор» № 31301/25-ДПЗ від 07.10.2025 про розмір простроченої заборгованості [PERSON] вбачається, що відповідач станом на 07.10.2025 має заборгованість за кредитним договором № 0635-6783 від 26.02.2021 у загальному розмірі 24300 грн, що складається з наступного: 1) 8100 грн заборгованість за тілом кредиту; 2) 16200 грн заборгованість за відсотками (а.с. 20, 31-45). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України. Доказів спростування презумпції дійсності укладеного відповідачем договору матеріали справи не містять. Відповідач мав процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності договору, однак таким правом не скористався. Більше того, у наданому відповідачем відзиві останній не заперечував факту укладення відповідного кредитного договору та отримання кредитних коштів, а лише висловлював незгоду із розміром нарахованих за цим договором відсотків та ставив під сумнів справедливість умов договору. Отже, позивачем доведено, що [PERSON] припустився порушення умов договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та відсотків за користування цим кредитом, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Отже, наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за вказаним кредитним договором за основним зобов`язанням в розмірі 8100 грн. Стосовно заявлених вимог у частині стягнення відсотків за договором позики суд зазначає таке. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Отже, сторони кредитного договору вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку та водночас зауважила, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦПК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, викладений у постанові від 18.01.2022 у справі 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до п. 11.1 кредитного договору № 0635-6783 від 26.02.2021, якщо кредитний договір не було пролонговано відповідно до п. 14 кредитного договору, у випадку неповернення суми кредиту у строк, встановлений п. 2 кредитного договору: 1) позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування чужими коштами за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2% за кожен день фактичного користування відповідною частиною суми кредиту по дату фактичного повернення всієї суми кредиту включно. Максимальний сукупний розмір нарахованих процентів за користування грошовими коштами згідно з даним пунктом не може перевищувати 200% від суми кредиту (п. 11. 1 кредитного договору). У п. 14 кредитного договору № 0635-6783 від 26.02.2021 визначено, що позичальник має право пролонгувати договір на строк, що встановлений у пункті 2 кредитного договору на умовах, в порядку та у спосіб, що визначені Правилами, але не більше чотирьох пролонгацій. На строк пролонгації відсоткова ставка складає 2% (від неповерненої суми кредиту за кожен день користування). Кредитодавець має право в односторонньому порядку обмежити кількість пролонгацій договору чи відмовити позичальнику у пролонгації, повідомивши позичальника про це не пізніше терміну платежу у спосіб, встановлений Правилами. Як вбачається з п.п. 7.1, 7.3 Правил надання споживчих кредитів, затверджених наказом виконавчого директора ТОВ «Укр Кредит Фінанс» № 31-П від 11.02.2021, позичальник має право у будь-який момент до дня фактичного погашення заборгованості пролонгувати договір на такий самий строк, на який договір було первинно укладено, але у будь-якому випадку не більше 10 пролонгацій. Для використання права пролонгувати договір позичальнику необхідно сплатити нараховані проценти за користування кредитом. Після отримання кредитодавцем відповідних коштів (відкладальна обставина) договір вважається пролонгованим без вчинення будь-яких додаткових дій із боку сторін. Разом із цим будь-яких доказів пролонгації відповідного кредитного договору матеріали справи не містять. Водночас за умовами кредитного договору № 0635-6783 від 26.02.2021 сторони встановити строк кредитування 21 день, у той час як ТОВ «Новий Колектор» просить стягнути з [PERSON] відсотки за користування кредитом як за період строку позики, так і після закінчення цього строку. При цьому позивач не заявив до [PERSON] вимоги про стягнення процентів, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦПК України, як міру відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, за кредитним договором\~№ 0635-6783 від 26.02.2021 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 3402 грн (8100 грн х 2% х 21). Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0635-6783 від 26.02.2021 у розмірі 11502 грн (з яких 8100 грн заборгованість за тілом кредиту та 16200 грн заборгованість за відсотками). Суд критично оцінює посилання відповідача на ту обставин, що позивачем не розкрито структуру суми 24300 грн, оскільки це спростовується доданими до позову документами, зокрема розрахунком ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованості за кредитом. При цьому власного розрахунку заборгованості відповідачем надано не було, а отже його доводи щодо необґрунтованості поданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 753/7883/15. Посилання відповідача у відзиві на те, що нараховані позивачем санкції (неустойка) є надмірними та такими, що порушують принцип справедливості, закріплений у ст. 3 ЦПК України, суд вважає неспроможними, позаяк вимоги про стягнення з відповідача неустойки позивачем не заявлялося. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної даності суд зазначає таке. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб?єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 369/11118/17 (провадження № 61-7952св23). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Представник позивача звернувся до суду з позовом 09.10.2025, при цьому просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 05.06.2021 (відповідно до розрахунку первісного кредитора). Разом із цим постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 введено 12.03.2020 на всій території України карантин та запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 141\~Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, що набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Водночас відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої коронавірусної хвороби (COVID-19) спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27.06.2023 на всій території України відмінено карантин з 24:00 год. 30.06.2023. Отже, карантин діяв на території України у період з 12.03.2020 по 30.06.2023. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21. Початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов?язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-ІХ, що відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 та Верховним Судом у постанові від 27.03.2024 у справі № 167/1058/20. Крім того, згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 2120-ІХ від 15.03.2022, що набрав чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023, що набрав чинності 30.01.2024, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину продовжена на строк дії правового режиму воєнного стану. Лише 04.09.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025, яким скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Таким чином, строк позовної давності під час подання цієї позовної заяви пропущено не було, а отже заява відповідача про його застування є безпідставною. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів\~справи вбачається,\~що 02.07.2024\~позивач уклав\~із Адвокатським\~об`єднанням «Верітас\~Центр» (яке\~пізніше змінило\~назву на\~«Лекс Верітас»)\~в особі\~члена (учасника)\~об`єднання \~адвоката Моісеєнка\~Максима Юрійовича\~договір про\~надання правничої\~допомоги №\~07/24-НК. Крім іншого, у п.п. 3.1, 3.2 вказаного договору зазначається, що вартість послуг визначається наступним чином: 4000 грн за один позов без врахування вартості поштових витрат та судового збору, які сплачуються замовником самостійно. Вартість послуг по даному договору може бути переглянута сторонами за домовленістю, при цьому укладається додаткова угода до даного договору. Водночас додатковою угодою № 17 від 03.04.2025 до вказаного договору було внесено зміни у п. 3.1, яким вартість послуг за один позову визначено в розмірі 6000 грн (а.с. 48, 50, 51, 52). Із наявного в матеріалах справи звіту про виконану роботу до договору про надання правничої допомоги № 07/24-НК від 02.07.2024 вбачається, що позивачем за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Моісеєнком М.Ю., пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи,\~у загальному розмірі 6000 грн, що зокрема підтверджується платіжною інструкцією переказу коштів від 26.09.2025 (47, 49). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Проте відповідач, який належним чином повідомлявся про розгляд справи судом, не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат, а отже у суду відсутні підстави стверджувати про неспівмірність таких витрат. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 3720477650 від 09.10.2025 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 1, 98). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом задоволено 47,33% позовних вимог (11502 грн х 100% / 24300 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у розмірі 3986,32 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (8422,40 грн х 47,33% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial