Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом в якому просить, поділити в натурі земельну ділянку з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005, площею 2,8493 га, а саме: виділити в натурі у особисту приватну власність позивачу 1/2 частку земельної ділянки, площа якої становить 1,4247 га, та виділити в натурі у особисту приватну власність відповідачу 1/2 частку земельної ділянки, площа якої становить 1,4246 га, з подальшим виготовленням технічної документації із землеустрою щодо поділу даної земельної ділянки, з присвоєнням кадастрових номерів новоствореним земельним ділянкам і їхньою державною реєстрацією у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на дану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва по право на спадщину за законом є власником 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005, загальною площею 2,8493 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лобачівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Іншим співвласником земельної ділянки є відповідач [PERSON] , якій також належить 1/2 частка даної земельної ділянки. Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні орендаря СТОВ «Єдність» на підставі договору оренди землі від 10 червня 2016 року строком на 10 (десять) років. На даний час позивач, як співвласник, є однією із сторін договору оренди землі від 10.06.2016. Наразі позивач хоче вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та не залежати від волі іншого співвласника даної земельної ділянки, тому має намір виділити в натурі свою 1/2 частку вказаної земельної ділянки, тобто здійснити її поділ на дві окремі земельні ділянки. 08.02.2025 та 05.04.2025 позивачем на відому йому адресу місця поживання відповідача, яка зазначена в договорі оренди землі від 10 червня 2016 року, були направлені поштою заяви з пропозицією узгодити питання поділу земельної ділянки між ними, як співвласниками, та звернутися до нотаріуса для укладення нотаріально посвідченого договору про поділ. Проте листи не були отриманні адресатом та були повернуті відправнику після закінчення встановленого терміну зберігання. Позивач зазначає, що на даний час у позивача відсутня можливість узгодження з відповідачем у договірному порядку питань подальшого володіння, користування та розпорядження спільною земельною ділянкою, тому позивач змушений звернутися до суду для захисту свого права на поділ земельної ділянки. На звернення позивача, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Єдність» в особі директора Кравчука П.С. надало згоду власникам земельної ділянки з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005, на її поділ на дві окремі земельні ділянки, засвідчену приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Полєжаєвою Г.М. На замовлення позивача 03.06.2025 сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] розроблено варіанти схем розподілу спільної земельної ділянки, враховуючи місцерозташування та площу майбутніх земельних ділянок (варіант № 2- 1,4246 га та 1,4247 га - з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників в 1 м2). Позивач вважає можливим та доцільним поділ спільної земельної ділянки відповідно до Варіанту №2, згідно якого кожній із сторін буде виділена окрема земельна ділянка, яка за розмірами відповідатиме розміру часток співвласників у праві власності, тобто по 1/2, а відхилення від розміру ідеальних часток співвласників у вигляді 1 кв.м. є незначним та таким, що не призведе до зміни ідеальних часток та присудження грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Крім того, позивач не заперечує, щоб відповідачу була виділена земельна ділянка, яка межуватиме з землями загального користування («від В до Г»), що являє собою дорогу з асфальтним покриттям, і має більш вигідне розташування для доступу до неї. На підставі викладених обставин, посилаючись на ст. 367 ЦК України, 88 ЗК України, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 30.07.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання. 25.09.2025 представник позивача Сологуб А.А. подала до суду клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності представника позивача, просила закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду. Ухвалою суду від 25.09.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті. 21.10.2025 судом зроблено запит до Управління адміністративних послуг БМР щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. 04.11.2025 на адресу суду надійшла відповідь Управління адміністративних послуг БМР. Позивач в судове засідання не з`явився, 21.11.2025 представник позивача Сологуб А.А. направила клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ЦПК України,\~ жодних клопотань, відзиву чи заперечень на адресу суду не надходило. Відповідач була повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та відповідно до положень ст.128,130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005, загальною площею 2,8493 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лобачівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що стверджується свідоцтвом по право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1012, виданого 01.09.2023 державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. Відповідно до договору оренди землі від 10.06.2016, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Єдність»,\~ земельна ділянка з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005 передана в строкове платне користування СТОВ «Єдність». Із заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Єдність» від 29.05.2025, засвідченої приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Полєжаєвою Г.М.,\~ вбачається, що СТОВ «Єдність» надає свою згоду власникам земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] на поділ земельної ділянки з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005 на дві окремих земельних ділянки. Позивачем долучено до матеріалів справи 4 схеми розподілу земельної ділянки з кадастровим номером: 3221683600:06:009:0005, зокрема відповідно до варіанту № 2, земельна ділянка ділиться на дві земельні ділянки: ділянка № [NUMBER] 1,4247 га гр. [PERSON] ; ділянка № [NUMBER] [NUMBER] га гр. [PERSON] . Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1ст. 356 ЦК України та ч. 1ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. З урахуванням вищенаведених норм закону та вказаних обставин, у позивача та відповідача виникло право спільної часткової власності на вказану земельну ділянку. Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Встановлено, що позивач направляв на останню відому адресу проживання відповідача, заяву з пропозицією узгодити питання поділу земельної ділянки, однак листи (№0910800050258, №0910800054407) повернулись без вручення відправнику. А тому, позивач позбавлений можливості узгодити з відповідачем у договірному порядку питання поділу земельної ділянки, що обмежує права позивача як співвласника. Дана обставина є перешкодою в реалізації позивачем за домовленістю сторін права на поділ в натурі земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності. Частиною 1статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, і Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисну прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За таких обставин в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. На замовлення позивача сертифікованим інженером-землевпорядником [PERSON] розроблено варіанти схем розподілу спільної земельної ділянки: варіант №1, варіант №2, варіант №3, варіант №4, враховуючи місцерозташування та площу майбутніх земельних ділянок. Позивачем обрано варіант поділу № 2, згідно якого земельна ділянка ділиться на дві земельні ділянки: ділянка № [NUMBER] 1,4247 га гр. [PERSON] ; ділянка № [NUMBER] [NUMBER] га гр. [PERSON] . Зазначена схема реалізована з урахуванням інтересів, як позивача так і відповідача, оскільки відхилення від розміру ідеальних часток становить 1 кв.м., відповідачу буде виділена земельна ділянка, яка межуватиме з землями загального користування, що являє собою дорогу з асфальтним покриттям, і має більш вигідне розташування для доступу до неї. Зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Отже, зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У частині першій статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків . Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя ). Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що передбачено статтею 361 ЦК України. На підставі частини першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. На підставі викладених обставин, відсутність у позивача можливості узгодити з відповідачем питання поділу земельної ділянки у досудовому порядку, враховуючи запропонований позивачем варіант поділу, який містить мінімальне відхилення від розміру ідеальних часток (1 кв.м.), суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Позивач ставить вимогу про стягнення судового збору в розмірі 1621,40 грн., витрат на створення варіантів поділу земельної ділянки в розмірі 6000,00 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду було надано: копію договору про надання правничої допомоги № 1 від 03.02.2025; копію додаткової угоди № 1 від 03.02.2025 до договору про надання правничої допомоги № 1; копію акту приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги від 01.06.2025; копію ордеру про надання правничої допомоги. Пунктом 2 додаткової угоди № 1 від 03.02.2025 вартість послуг становить 30 000,00 грн (консультація, аналіз документів, збирання доказів, представництво, складання позовної заяви та інших процесуальних документів, участь в розгляді справи, та інші послуги відповідно до договору). Отже, розмір витрат на правову допомогу, який обумовлений сторонами склав 30 000 гривень. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved