Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

22 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про захист прав споживачів шляхом припинення дії, яка порушує право, в якому просить: визнати бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» щодо відсутності реагування на заяву про розірвання договору №31905 від 02.11.2017 та невиконання умов договору протиправною; визнати недійсними умови договору №31905 від 02.11.2017 щодо посилання на Правила №37, №190 та №632, так як вони були скасовані ще до укладання договору; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ»: перерахувати платежі за водопостачання та водовідведення з урахуванням умов договору №31905 від 02.11.2017; розірвати договір №31905 від 02.11.2017 та надати довідку про відсутність заборгованості; повернути [PERSON] переплату за водопостачання та водовідведення у розмірі 1817,03 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.11.2017 року вона як ФОП уклала з ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» договір про водопостачання та водовідведення. В подальшому, вона зупинила підприємницьку діяльність, а приміщення було переоформлене на житлову. Відтак, оскільки [PERSON] не є юридиною особою, а тому договір № 31905 від 02.11.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Інфокс в особі філії Інфоксводоканал про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення повинен бути визнаний недійним та розірваний. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Шенцевій О.П. Ухвалою суду від 27.05.2025року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 10 липня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Відповідач не визнає позов у повному обсязі та просить відмовити позивачу у його задоволенні, з підстав викладених у відзиву. 26 серпня 2025 року до суду позивачем подано відповідь на відзив, в якій просила задовольнити вимоги позову. 07 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 22.10.2025 р. 20 жовтня 2025 року до суду від відповідача надійшла заява про закриття провадження та від позивача заперечення на заяву відповідача, проте, оскільки дані заяви подані до суду після закриття підготовчого провадження, суд їх не приймає до уваги. Позивач в судових засіданнях позов підтримував, наполягаючи на його задоволенні. Представник відповідача в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовної заяви, посилаючись на відсутність підстав для цього. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.11.2017 року між [PERSON] та ТОВ Інфокс в особі філії Інфоксводоканал укладено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 31905. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Сторонами не заперечується, що окаржуваний договір виконувався у повному обсязі. У своєму позові Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одесько міської ради просить суд, зокрема, розірвати вищевказаний договір, як такий що є недійсним, оскільки порушує норми ст. 203, 215, 229 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Суд критично ставиться до твердження Позивача, що визначення фізичної особи громадянки [PERSON] як юридичної безперечно є помилкою та обставиною, яка має істотне значення для будь-якого правочину взагалі, оскільки, Відповідачем до відзиву надано дані з Єдиного державного реєстру, відповідно до яких громадянка [PERSON] на момент укладення договору, а саме, 02.11.2017 року, мала статус фізичної особи-підприємця. Основним видом діяльності якої було надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, докази на спростування Позивачем не надано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.10.2016 року [PERSON] прийняла у власність нежиле приміщення, що знаходиться у будинку [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS] знаходився офіс, про що зазначено зокрема у робочому проекті, виконаному ЧП Майстерстрой на підставі проекту водопостачання та водовідведення офісу по [ADDRESS] , та актах технічного обстеження водомірного вузла № 117 та актом опломбування № 1196 від 21.04.2017 року. Які підписані [PERSON] , та не визнані недійсними, а також не спростовані Позивачем. Крім того, ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). [PERSON] не заперечує дійсність оскаржуваного договору та посилається на його пункти. У своїй скарзі просила провести перевірку дотримання вимог Закону України Про захист прав споживачів в частині нарахування за понаднормативні каналізаційні стоки. Отже, підстав для розірвання договору, у зв`язку із його недійсністю суд не вбачає. Що стосується позовної вимоги про скасування рішення щодо сплати нарахованих коштів за понадлімітне водовідведення у розмірі 2972,18 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.1 Договору Водоканал зобов`язується надавати Споживачу відповідної якості послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, а Споживач зобов`язується оплачувати послуги в порядку і на умовах визначених Договором та діючим законодавством. Відповідно до п. 1.4 Договору за адресою Споживача встановлено обсяги водопостачання та водовідведення у розмірі 2,3 куб.м/міс., що також встановлено технічними умовами на водопостачання та водовідведення (нежитлового приміщення) офісу по [ADDRESS] . Відповідно до Договору сторони зобов`язались керуватись Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими Наказом Мінжитлкомунгоспу 27.06.2008р. № 190 (далі Правила № 190), Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій у систему каналізації м. Одеси, затвердженими рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.06.2007р. № 632 (далі Правила № 632), а також іншими нормативними актами. Відповідно до п. 2.3.7 Договору Споживач зобов`язаний щомісячно з 10 по 25 число поточного місяця, в письмовій, встановленій формі, надавати відомості про водоспоживання на своїх об`єктах. Відповідно до п. 3.10 Договору кількість стічних вод, що надходить до каналізаційних мереж, визначається за обсягом води, використаної Споживачем з водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно показників водопостачання або згідно показників засобів обліку стічних вод (якщо такі встановлені), опломбованих та зареєстрованих Водоканалом. За умовами Договору сторони зобов`язались керуватись, зокрема, Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м. Одеси, затвердженими рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.06.2007 року №632. 29.12.2018 року введені в дію нові Правила приймання стічних вод до системи централізованого водовідведення м. Одеси, затверджені рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 561 від 26.12.2018 р. (далі - Правила № 561). Відповідно до п. 14.3, пп.15.1,15.2 п.15 Правил № 561 виробник повинен контролювати якість, кількість і режим скидання стічних вод Споживачами. Споживачі повинні: - дотримуватися вимог до скиду стічних вод та установлених кількісних та якісних показників стічних вод на каналізаційних випусках Споживачів; - здійснювати систематичний контроль за кількістю та якістю стічних вод, які скидаються ними до систем централізованого водовідведення. Згідно з п. 29 Правил № 561 Споживачі є відповідальними за дотримання вимог скиду стічних вод до систем централізованого водовідведення відповідно до чинного законодавства України та умов договорів. Пунктами 37, 38 Правил № 561 встановлено, що розмір плати, що справляється за скид стічних вод до системи централізованого водовідведення, визначається згідно з Порядком визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до системи централізованого водовідведення, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01 грудня 2017 року № 316. Плата за скид стічних вод до систем централізованого водовідведення у разі порушення вимог щодо якості і режиму їх скидання вноситься Споживачем на рахунок Виробника у порядку та в строки, передбачені договором. Абзацом 3 п.1 розділу II Порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2017р. № 316, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин так і зараз, встановлено, що додаткові обсяги стічних вод споживачів (не враховані договором), що надходять до систем централізованого водовідведення або безпосередньо на каналізаційні очисні споруди виробників, оплачуються споживачами у п`ятикратному розмірі встановленого тарифу на послугу водовідведення. Як вбачається із матеріалів справи, у листопаді 2021 року працівниками Філії було проведено обстеження (рахунок виставлено у грудні 2021 року) та зроблено контрольне зняття показань приладу обліку води та встановлено перевищення лімітів. Тобто [PERSON] було перевищено встановлений п.1.4 Договору ліміт водовідведення. Крім того, Відповідачем до відзиву надано заяву [PERSON] від 12.01.2022 року про реструктуризацію оплати вищевказаної суми на 6 місяців та зазначено, що [PERSON] повністю сплатила за послуги з водопостачання, а також здійснила декілька оплат за понадлімітне водовідведення. Вищевказані докази та доводи не спростовані Позивачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести, що права, у даному випадку, [PERSON] є порушеними та саме відповідач по справі допустив вказані порушення, проте позивачем не надано доказів не спростовують доводів відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, так як вони необґрунтовані та недоведені. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed