Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Карпенко В.К.\~звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. \~Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09 квітня 2021 року між сторонами був укладений Договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США із зобов`язанням повернути, про що була написана розписка власноручно. У зв`язку з тим, що у розписці була відсутня дата повернення позики, то 08 жовтня 2024 року позивач направив на адресу проживання відповідача цінним листом з описом лист вимогу про повернення позики, проте коштів не було отримано, тому позивачем і подано до суду позов про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 25000,00 доларів США, а також судовий збір в розмірі 10342,50 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Карпенко В.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, вказавши, що до даного часу відповідач [PERSON] вищевказану позику не повернув. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином за адресою місця реєстрації та розміщенням повідомлення на офіційному сайті судової влади. У зв`язку з цим суд відповідно до\~ст. 224 ЦПК України\~вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно\~зі ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями\~ст.1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, відповідно до\~ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, виходячи з приписів наведених правових норм, та положень ст.ст.202,207 ЦК України, представлена суду письмова розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.1\~ст.526 ЦК України, виконання зобов`язання забезпечується неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ч.2\~ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 09 квітня 2021року між сторонами був укладений Договір позики грошей, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США із зобов`язанням повернути, про що була написана розписка власноручно, проте у розписці була відсутня дата повернення позики, тому 08 жовтня 2024 року позивач направив на адресу проживання відповідача цінним листом з описом лист вимогу про повернення коштів, проте коштів не було отримано(а.с.8,9,10,11,54). Зі змісту вказаного документа\~боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. Однак позичальник\~відповідач [PERSON] у добровільному порядку боргу у розмірі 25000,00 доларів США не повернув, як станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді та доказів протилежного суду не надано. У відповідності до ч.1\~ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що відповідач умов договору не виконав, кошти [PERSON] не повернув, не оспорив у встановленому законом порядку договір позики та не звертався до суду з позовом до позивача [PERSON] про визнання договору недійсним, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 25000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та є законними і обґрунтованими. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на викладене, суд вважає, що стягнення боргу з відповідача слід здійснювати саме у іноземній валюті, тобто у тій валюті, яка визначена договором позики. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа № 464/3790/16-ц. Отже, враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми закону, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути борг у розмірі 25000 доларів США. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~суд вважає, оскільки позов задоволено, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у сумі 10342 грн. 50 коп.

Outcome: approved