Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та з урахуванням уточнених вимог просила суд скасувати арешт з квартири [ADDRESS] , який накладено на підставі постанови державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Тютюник О.О. від 29.09.2011 в рамках ВП № 16465476. В обґрунтування позовної заяви зазначає, [INFO] помер її син [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із накладеним арештом на спадкове майно. З метою забезпечення своїх прав, позивач 19.08.2024 звернулася із заявою до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо зняття арешту з нерухомого майна накладеного постановою державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 29.09.2011 за ВП №16465476, отримавши відповідь, що строк зберігання переданих до архівуп роваджень становить 3 роки, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Крім того вказано, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з вищевказаного майна. 26.11.2024 позивач звернулася до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо закінчення виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] , проте отримала також відмову, оскільки провадження не може бути відновлене та закінчене відповідно до п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника. Для вирішення питання щодо зняття арешту з майна [PERSON] накладеного постановою від 29.09.2021 у виконавчому провадженні № 1646547 запропоновано звернутися до суду. Позивач вказує, що накладення арешту на з майно боржника [PERSON] , який її сином робить неможливим отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , тому змушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 30.12.2024 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 30.12.2024, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Ухвалою суду від 26.05.2025 витребувано у Третьої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, зщодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . На виконя ухвали суду від 26.05.2025 вказані документи надійшли до суду 13.06.2025. 19.02.2025 представник відповідача Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Звертає увагу суду, щовідділ ДВС є неналежним відповідачем та має бути залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки відповідач є органом державної влади, будь-яке стягнення коштів відбувається за рахунок бюджетних асигнувань. Тому, задоволення вимоги про стягнення звідповідача судових витрат призведе до необґрунтованого завдання шкодиДержавному бюджету України. У судове засідання позивачне з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду клопотання з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, а також шляхом опублікування повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язкуз неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.10.1996 квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Ленінським відділом РАГС м. Дніпропетровська, згідно якого батьками є [PERSON] та [PERSON] . 12.06.1990 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого виконкомом Роздорської селищної ради, таким чином позивачка змінили прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 31.01.2020, актовий запис №384. До складу спадщини після смерті [PERSON] входить квартири [ADDRESS] , що належала останньому на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.10.1996, виданого Виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод», яке зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу «209п за реєстровим № 74. 10.06.2020 позивач звернувся до Третьої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті сина [PERSON] на підставі якої було зареєстровано спадкову справу №278/2029, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі та копією спадкової справи. Однак, постановою державного нотаріуса Третьої державної нотаріальної конторивід 03.08.2022 було відмовлено позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом на квартири [ADDRESS] , через накладений арешт на вказане спадкове майна. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.08.2022, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Красногвардійського відділу ДВС -Дніпропетровського МУЮ від 29.09.2011 року, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] , [INFO] ,реєстраційний номер обтяження 11678656. Постановою державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного териоріального управління юстиції у Дніпропетровській області БучинськоїС.С. від 13.03.2018 викоанвчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч 2 ст. 37 ЗУ «Про викоанвче провадження, оскільки у боржника відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення. З метою захисту своїх прав, 19.08.2024 позивач звернулася до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою щодо зняття арешту з нерухомого майна накладеного постановою державного виконавця КрасногвардійськогоВДВС Дніпропетровського МУЮ від 29.09.2011 за номером ВП №16465476. У відповідь на заяву, начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом від 02.09.2024 повідомив, що виконавчі провадження, які було завершено по 2020 включно, були завершені на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, згідно яких строк зберігання переданих до архівупроваджень становить 3 роки, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Крім того зазначено, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з вищевказаного майна. Із матеріалів справи вбачається, що 26.11.2024 позивач звернулася до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо закінчення виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] , проте отримала також відмову, оскільки провадження не може бути відновлене та закінчене відповідно до п. 3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника. Для вирішення питання щодо зняття арешту з майна [PERSON] накладеного постановою від 29.09.2021 у виконавчому провадженні № 1646547 запропоновано звернутися до відповідного суду. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 2, 3 своєї постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно та враховуючи те, що боржник [PERSON] помер [INFO] , та неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування арешту на майно. На підставі викладеного та

Outcome: approved