Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

До Київського районного суд м. Одеси 12.05.2021 року, з позовом про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 22.01.2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. недійсним, до суду звернувся [PERSON] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після смерті [INFO] [PERSON] , позивач, який є його сином, звернувся до приватного нотаріуса для прийняття спадщини і йому стало відомо що згідно Договору дарування, укладеного 22.01.2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є., спадкодавець здійснив відчуження належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] , іншому сину брату позивача, [PERSON] . Позивач вважає що вказаний Договір є нікчемним так як не відображає волевиявлення власника а крім того є недійним так як під час його укладення сторонами були недодержані вимоги , які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 22.11.2021 року позивач уточнив позовні вимоги та просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. 22.01.2021 року недійсним; також визнати недійним довіреність , посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. від 21.01.2021 року за реєстровим номером 4, на підставі якої укладено Договір дарування; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 56264784 від 22.02.2021 року, яке було внесено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. щодо реєстрації права власності на квартиру за договором дарування, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; скасувати запис в реєстрі прав власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання щодо судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що під час укладення договору власника було введено в оману щодо істотних умов Договору так як на час укладення Договору [PERSON] , внаслідок стану здоров`я та лікам яки впливали на його свідомість, втратив здатність до тривалої розумової і фізичної напруги, а тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час видання їм довіреності , по якою в його інтересах , правочин здійснила [PERSON] . Правовими підставами недійсності Договору дарування ( і довіреності) позивачем заявлена ч.1 ст. 225 та ст. 230 ЦК України Згідно протокольної ухвали від 21.06.2022 року ( т.2 а/с 97) судом закрито підготовче провадження по справі та 28.09.2022 року ( т.2 а/с 105) , за участю позивача та представників позивача та відповідача, почато розгляд справи по суті. Після пояснень\~учасників справи\~та допиту\~свідків,\~суд,\~з урахуванням\~витребуваних доказів:\~оригіналу Договору\~дарування та\~медичної документації,\~за спільним\~клопотання сторін\~,\~ухвалою від\~02.03.23 року призначив посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам ДУ «Інститут психіатрії судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». (м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 9). 04.09.2023 року справу за листом суду, повернуто з експертної установи, для розгляду клопотання про щодо звільнення позивача від сплати витрат по експертизі. Ухвалою суду від 18.09.2023 поновлено провадження у справі, про що повідомлено учасників справи. 24.11.2023 року на адресу суду надійшов лист експертної установи ДУ «Інститут психіатрії судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» щодо повернення цивільної справи до експертної установи для виконання ухвали Київського районного суду м.Одеси від 02.03.2023, зазначаючи, що на адресу виконавця експертизи представником відповідача адвокатом Лущевським М.С. надано платіжний документ про сплату грошових коштів щодо призначеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 07.12.23 направлено експертам матеріали цивільної справи за № 947/14334/21, та наявну витребувану судом медичну документації щодо стану здоров`я померлого [INFO] [PERSON] для виконання ухвали Київського районного суду м.Одеси від 02.03.2023 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, щодо оцінки психічного стану померлого [INFO] [PERSON] [INFO] та зупинено провадження у справі. В розпорядження експерта було надано зазначену цивільну справу. 01.09.25 року суду повернуто цивільну справу №947/14334/21 та надано висновок експерта №620 від 02.09.2024. У судові засідання , призначені судом на 30.10.2025 та 02.12.2025 позивач, та його представник не з`являлись, від позивача на 30.10.2025 надійшло клопотання про відкладення справи у звязку із хворобою, але причини неявки представника позивача не повідомлялись, відомостей щодо розірвання Договору про надання правової допомоги не надавались і про їх існування суд не повідомлявся. Заяв про відмову від позову , або клопотань про повернення до стадії підготовчого засідання від позивача та його представника не надходили , будь яких відомостей щодо втрати позивача інтересу до справи відсутні, тому суд, у відповідності до вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України розглядає справу у відсутності сторін яки не явились до судового засідання без поважних причин. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , 21.01.2021 року, шляхом надання довіреності своєї дружині [PERSON] , [INFO] , бути його представником щодо розпорядження майном а саме, подарувати від його імені своєму сину [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної власності. Довіреність була видана без права передоручення третім особам, та у звязку із неможливістю [PERSON] через власну хворобу, пов`язані із вадами зору, самостійно підписати довіреність, на його особисте прохання , у його присутності та присутності нотаріуса текст довіреності було проголошено наголос та підписано [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Блажек О.Є. На підставі даної довіреності , уповноважена особа [PERSON] 22.01.2021, склала та підписала від імені власника Договір дарування, на підставі якого квартира [ADDRESS] була подарована [PERSON] . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. та нотаріусом на підставі даного Договору була здійснена державна реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 56264784 від 22.01.2021 щодо права власності на вказану квартиру за [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та відповідний актовий запис. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] (позивача) та донькою [PERSON] , у судовому засіданні пояснила що з батьком спілкувалась декілька разів на тиждень, у нього були напади люті, та він був нелюдимим, іноді заговорювався та плутав імена та дати, розповідав їй що [PERSON] його догляне. Щодо обставин дарування квартири дізналась після смерті батька. Свідок [PERSON] пояснила , що [PERSON] є її зятем і вона іноді спілкувалась з його батьком [PERSON] , який попросив її підписати за нього довіреність так як у нього проблеми з зором , щоб можливо було подарувати сину [PERSON] квартиру , вона погодилась і 21.01.2021 у нотаріуса підписала довіреність від імені [PERSON] , обставин самого підписання не пам`ятає. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №620 від 02.09.2024 року за своїм психічним станом [PERSON] , [INFO] , під час надання довіреності 21.01.2021року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини пов`язані із визнанням недійсними правочинів врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Так, статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину, та визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Момент недійсності правочину визначений статтею 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц звертав увагу, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідною обставиною є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 2-25/11 (провадження № 61-7816св23), від 17 січня 2024 року у справі №301/920/15-ц (провадження № 61-9730св23). Відповідно до частини\~першої\~статті\~230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті\~230 ЦК України\~свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). Вказаний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 Також у постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що "тлумачення норм статті\~230 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею\~230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє ( ч.1 ст. 237 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє ( ч.1 ст. 239). Згідно ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю; Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У відповідності до вимог ч.1 ст. 245 ЦК України \~форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, повноваження по якій були реалізовані, не може бути предметом окремого судового розгляду (Постанова Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 826/16572/14). Таким чином питання недійсності довіреності находиться в одному правовому питання із визнанням недійсним самого правочину, а даному випадку Договору дарування, так як саме у вказаній довіреності визначена волевиявлення власника які доручає від свого імені здійснити відчуження шляхом дарування, належної йому квартири конкретної особі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок визначений Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, а також від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. Верховний Суд \~\~у постановах від 02.10.2018 у справі \~\~№910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. У практиці Європейського суду суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява №59166/12) «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». У даному випадку суд вважає що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами недійсність Договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. 22.01.2021, згідно якого власник квартири [PERSON] , представником якого за довіреністю була його дружина [PERSON] , подарував належну йому квартиру своєму синові [PERSON] . А ні з допиту свідків , а ні с ви коновку експерта не вбачається що власник не міг на момент, коли він доручив здійснити відчуження своєї власності, не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Також не надано жодного доказу яким доводиться що під час надання відповідного доручення власник знаходився під оманом, тобто його волевиявлення було хибним внаслідок введення його в оману контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Само по собі, відсутність відкритого висловлювання власником наявності бажання подарувати своє майно певної особі , а також підозри іншої заінтересованої у отримання такого майна особи не можуть бути достатньою підставою для визначення певних фактів встановленими, так як доказування не може ґрунтуватись на припущеннях ( ч.6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи що інші вимоги, які стосуються факту реєстрації права власності на квартиру внаслідок укладення відповідного правочину , який оспорюється позивачем, є похідними від основної вимоги про визнання вказаного правочину недійним , суд не надає окремої оцінки рішенню нотаріуса щодо державної реєстрації , та відмовляє у задоволенні даних вимог у звязку із відмовою у задоволенні основної вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed