Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 08.06.2018 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики №08.062018 у письмовій формі, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власне розпорядження готівкові грошові кошти у сумі 250 000 доларів США 00 центів. Факт підтвердження передачі та отримання грошових коштів у сумі 195 000 доларів США 00 центрів підтверджується розпискою, написаною власноруч [PERSON] при свідках [PERSON] та [PERSON] . Строк виконання зобов`язання повернення позичальником грошових коштів у сумі 195 000 доларів США 00 центів за договором позики №08.062018 мав настати 31.12.2018. Проте, 20.03.2019 позичальник, за письмовою домовленістю із позикодавцем, продовжив кінцевий термін повернення грошових коштів, що підтверджується підписом під власноручно написаним рукописним текстом на договорі позики №08.062018 від 08.06.2018 та розписки від 08.06.2018, продовживши строк дії на повернення грошових коштів до 31.12.2019. У подальшому, 31.12.2019 кінцевий термін повернення грошових коштів було продовжено до 31.12.2020. Згодом, 28.06.2021 позичальник продовжив строк дії на повернення грошових коштів в строк до 15.12.2021. Також 28.06.2021 позичальник та позикодавець, в присутності свідка [PERSON] виклали власноручно написаний рукописний текст пункт 1 у новій редакції: «В порядку та на умовах визначених цим договором, Позикодавець передає, а Позичальник отримав у власність грошові кошти в розмірі 195 000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) доларів США 00 центів, що еквівалентно по курсу НБУ 5353486 (п`ять мільйонів триста п`ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят шість) гривень 00 копійок строком до 15.12.2021». Проте, станом на 22.12.2023 позичальник не виконав взяті на себе фінансові зобов`язання та не повернув Позикодавцю грошові кошти в сумі 195 000 доларів США 00 центів у строк визначений сторонами договору та розпискою, до 15.12.2021. Позивачем були направлені відповідачу рекомендаційними листами вимоги щодо добровільного досудового врегулювання повернення позики згідно договору позики №08.062018 від 08.06.2018 та розписки від 08.06.2018 на відомі адреси проживання відповідача та останнє відоме місце реєстрації відповідача, проте письмові вимоги щодо добровільного досудового врегулювання повернення позики за договором були залишені без відповіді. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути борг в добровільному порядку, при цьому остання зустріч була проведена при свідку [PERSON] , під час якої відповідач взяв на себе відповідальність повернути частину коштів до 19.11.2023 та запропонувати графік повернення боргу, однак своє слово порушив і не виконав взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 195 000 тисяч доларів США 00 центрів, 3% річних у розмірі 11 828 доларів США 22 цента. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості та відкрито загальне позовне провадження у справі. 12.02.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Печененко С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з підстав викладених у відзиві. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. 01.03.2024 до суду від позивача [PERSON] надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні 19.04.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Печененко С.М. подав клопотання про зупинення провадження у справі. 09.05.2024 до суду від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення по суті справи. 17.05.2024 та 29.05.2024 до суду від позивача [PERSON] надійшли письмові заяви-заперечення на клопотання сторони відповідача щодо зупинення провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29.05.2024 зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі. Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2024 ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29.05.2024 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 17.04.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] борг за договором позики №08.062018 від 08.06.2018 в сумі 195 000 доларів США 00 центів; 19537 доларів США 40 доларів США трьох відсотків річних за час прострочки сплати боргу за період з 15.12.2021 до 17.04.2025 та судовий збір в розмірі 15140,00 грн. Протокольною ухвалою суду від 17.04.2025 серед іншого було прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог. 27.05.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просила збільшити розмір позовних вимог на суму донарахованих 3% річних за період з 15.12.2021 до 30.05.2025 в сумі 20 226 доларів США 58 центів, які просила стягнути з відповідача. Протокольною ухвалою суду від 30.05.2025 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог; закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 01.08.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшов текст судових дебатів. 03.10.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи оригіналів доказів. Крім того, 03.10.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим. 22.10.2025 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Печененко С.М. надійшов текст судових дебатів. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлялася, при цьому, в матеріалах справи містяться заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Допитаний у судовому засіданні свідок 01.08.2025 [PERSON] суду показав, що знайомий зі сторонами та перебував у близьких відносинах з позивачем з 2015 року. У 2018 році звернувся до [PERSON] з тим, що [PERSON] потрібні гроші, які він зможе віддати за 3 місяці. Свідок надав контакти [PERSON] , щоб сторони спілкувалися напряму з приводу надання позики. Позивач не була близька з [PERSON] , тому не одразу погоджувалась надати гроші в позику відповідачу, але свідок переконав її надати йому гроші, при цьому юридично поручителем не був. Свідок був присутній при підписанні договору позики, після чого [PERSON] написав розписку про отримання 195 000 доларів США, інша сума - бонус за надання позики. Також бачив передачу грошей, це були упаковані банкноти по 100 доларів США. Свідок показав, що у сторін не було жодних спільних бізнес-проектів. Під час укладання договору позики та написання розписки позивач не погрожувала відповідачу і не чинила жодного тиску. Свідок бачив [PERSON] востаннє приблизно на початку 2024 року, він визнавав свій борг і обіцяв його повернути, зазначав, що наявність цієї судової справи може вплинути на його бізнес-проект, проте позивач наполягала на поверненні коштів. Про перерахунок коштів у 2016 році в розмірі 145 000 доларів США на рахунок компанії «Раміра», уповноваженим представником якої був [PERSON] , свідку невідомо. При пролонгації договору свідок не був присутній. Про передачу коштовностей свідкові не відомо. Мета отримання коштів - точно не відомо. Заслухавши учасника судового процесу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 08.06.2018 між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] укладено договір позики №08.062018. Відповідно до п. 1 договору позики, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США 00 центів строком до кінця року, а саме до 31.12.2018. Відповідно до п. 4 договору позики, сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику в термін до 31.12.2018. У випадку неповернення позики позикодавцю у повному обсязі до зазначеного терміну, строки повернення позики можуть бути подовжені за згодою сторін. Факт видачі суми позики підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником про отримання позики. Розписка є невід`ємною частиною даного договору (п.5 договору позики). Згідно із оригіналу розписки від 08.06.2018 [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки, отримав позику в розмірі 195 000 доларів США, позика строком до 01.01.2019, суму, що зобов`язався повернути у розмірі 250 000 доларів США, від [PERSON] . Розписка написана власноруч при свідках згідно договору №08.062018 від 08.06.2018 та підписана [PERSON] . Відповідно до тексту розписки, 20.03.2019 термін дії розписки подовжено до 31.12.2019; за згодою сторін термін дії розписки подовжено до 31.12.2020; 28.06.2021 [PERSON] з погодженням позикодавця [PERSON] продовжено термін дії повернення грошових коштів по розписці від 08.06.2018 строком до 15.12.2021 згідно договору позики від 08.06.2018 №08.062018. Згідно з оригіналу доповнення до договору позики від 08.06.2018 №08.062018, викладено пункт договору позики № 08.062018 в новій редакції: «1. В порядку та на умовах визначених цим договором, позикодавець передає, а позичальник отримав у власність грошові кошти в сумі 195 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно по курсу НБУ 5 354 486,00 грн строком до 15.12.2021». Оригінал вищезазначеного договору №08.062018 від 08.06.2018, доповнення до нього та оригінал розписки [PERSON] наявні у матеріалах справи. За таких обставин, сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору позики щодо його предмету, порядку і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Станом на дату звернення до суду з позовом відповідачем не повернуто отримані в борг грошові кошти. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Слід зазначити, що у даному випадку власноручне підписання [PERSON] договору позики, написання і підписання [PERSON] боргової розписки із зобов`язанням повернути суму позики з урахуванням доповнень до 15.12.2021 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання [PERSON] від [PERSON] обумовленої у розписці грошової суми. Оригінал договору позики, доповнень до нього та боргової розписки наданий позивачем до матеріалів справи. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання [PERSON] не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас, з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які потрібно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована зазначена у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) вказано: «…якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення»; «Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права»; «Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (пункти 60, 61, 64). Подібні правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, на підставі досліджених доказів суд прийшов до переконання про доведеність факту не виконання відповідачем зобов`язань з повернення грошових коштів, тому позивач, як позичальник має право вимагати належного виконання та повернення грошових коштів. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість у розмірі 195000 доларів США. Стосовно посилання сторони відповідача на те, що вказаний договір позики був укладений [PERSON] під психологічним тиском, погрозами, а також без передачі грошових коштів, слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому, стороною відповідача, суду не було надано будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження своїх тверджень. До того ж, суд бере до уваги, що з часу підписання договору позики відповідач до правоохоронних органів чи суду не звертався, укладений договір позики не оспорював. На теперішній час укладений між сторонами договір позики недійсним не визнаний. Підстав ставити під сумнів дійсність цього правочину в суду немає. Таким чином, стороною відповідача не надано доказів існування обставин, які б могли свідчити про застосування щодо нього психологічного тиску, у зв`язку з чим вважає, що якщо б відповідач не бажав укладати договір позики з позивачем, то міг би його не підписувати, відмовитися від нього чи оспорити його. Крім того, відповідне клопотання про призначення у справі експертизи стороною відповідача не заявлялось. Доводи сторони на те, що відповідача примусили підписати договір позики у зв`язку із веденням підприємницької діяльності позивача [PERSON] з компанією «Раміра», уповноваженим представником якої є відповідач [PERSON] , з метою перекласти результати діяльності (понесені витрати/втрати) на відповідача, судом відхиляються, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду подано не було, а сам зміст договору позики, доповнення до нього та розписка спростовують зазначені доводи. Разом з тим, під час розгляду справи по суті представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року. Беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Законом України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Окрім того, Законом України від 08 листопада 2023р. № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку було зупинено до 04.09.2025. Ураховуючи, що на усій території України було запроваджено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023, під час дії якого строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжувалися на строк дії такого карантину, крім того беручи до уваги введення на всій території України воєнного стану, який не закінчився, то згідно п.19 Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (у редакції станом на 29.12.2023) відповідний строк позовної давності вважався продовженим на весь період воєнного стану. А в подальшому, з 30.01.2024 по 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду було зупинено, відтак, трирічний строк позовної давності за вимогами, з якими позивач звернувся до суду 22.12.2023 не пропущено. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, слід зазначити наступне. Згідно із приписів ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З огляду на те що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно зі розрахунків позивача сума 3 % річних за період з 15.12.2021 по 30.05.2025 складає 20226 доларів США 58 центів. Разом з тим, суд не погоджується з періодом нарахування позивачем 3% річних. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум, суд встановив, що позивачем при нарахуванні не було ураховане вищезазначене. У зв`язку з цим, суд самостійно провівши розрахунок, встановив, що розмір 3% річних за період з 16.12.2021 по 23.02.2022 становить 1121 доларів США 92 центи з розрахунку: 195 000 доларів США (сума основного боргу) х 70 (кількість прострочених днів) х3/100/365. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 1121 доларів США 92 центи. За загальним правилом, визначеним ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість 195000 доларів США 00 центрів, 3 % річних у розмірі 1121 долар США 92 центи. У решті заявлених позовних вимог, слід відмовити. Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29). Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: partial