Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду міста Дніпра за підсудністю надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 0502-0455 від 03 жовтня 2020 року (далі по тексту кредитний договір), в розмірі 17\~524,60 грн.; судовий збір в розмірі 2\~422,4 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9\~000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 жовтня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати позичальнику (відповідачу) кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 10\~000,0 грн.; строк кредитування 70 календарних днів; відсоткова ставка 1,0 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору, шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти відповідач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. В подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на день звернення до суду з вказаним позовом має заборгованість у розмірі 17\~524,60 грн., яка складається: 10\~000,0 грн. основний борг; 7\~000,0 грн. заборгованість по відсоткам; інфляційні збитки 436,66 грн.; 3,0 % річних 87,94 грн. 28 жовтня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу № 02/10/2021, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором. З огляду на те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором і має прострочену заборгованість у розмірі 17\~524,60 грн., позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 14 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наступне. 1) позовна заява не містить дати її складання (подання). 2) позовна заява підписана директором ТОВ «Факторинг Партнерс» але не містить даних про представника. 3) у тексті позовної заяви не вказано істотні умови кредитного договору, такі я строк його дії. 4) щодо паспорту споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення кредитного договору містить інформацію про те, що датою надання інформації є 03.10.2020 року, та надана інформація зберігає чинність і є актуальною до 11.12.2020 року. Але наданий паспорт споживчого кредиту не містить даних хто є споживачем та не вказано дату підпису і ПІБ споживача, що викликає сумнів до даного документу як до належного доказу. 5) довідка про перерахування суми кредиту №0502-0455 від 03.10.2020 року [PERSON] , видана ТОВ «Укр Кредит Фінанс» без номеру і дати, в якій вказується що видачу коштів за кредитним договором №0502-0455 від 03.10.2020 року здійснювалося за допомогою системи LiqPay. Лист АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування коштів від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему платежів LiqPay в тому числі за договором №0502-0455 від 03.10.2020 на карту 473121*69. 6) детальні щоденні нарахування та погашення по договору 0502-0455 від 03.10.2020 відповідно до якого надана фінансова послуга, станом на 09.11.2021. В наданому документі не читабельна дата строку дії , також не читабельні «дата з» і «дата по» у першому та другому стовпчику наданої таблиці. Але видно, що проведено платежі на суму 5\~600,00 грн. 7) розрахунок заборгованості сформований за період з 09.11.2021 по 13.11.2024, проте не зрозуміло, чому саме за даний період. 8) позивач ніяким чином не обґрунтовує строки нарахування 3% річних і інфляційних збитків за період з 11.2021 по 02.2022. Згідно доданого до позовної заяви кредитного договору № 0502-0455 від 03.10.2020 строк кредиту складає 70 календарних днів (10 тижнів). Кредит мав бути повернений згідно графіку платежів (додаток 1 до кредитного договору) до 11.12.2020 року (термін погашення) (п. 1.4. договору). Як слідує з Додатку №1 до кредитного договору № 05021-0455 від 03.10.2020р. Графік платежів, останній термін платежу 11.12.2020 року. Отже, вимоги позивача щодо стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних збитків не доведено належним чином, належними розрахунками, відповідними доказами і не мають жодного відношення до вказаного кредитного договору і до відповідача. 9) тарифи на послуги фізичної-особи підприємця [PERSON] згідно договору №02-09/2024-5 про надання правової допомоги від 02 вересня 2024 року є завищеними та непідтвердженими, у зв`язку із чим виникає питання, чи дійсно здійснювалось надання правової допомоги позивачу за даним позовом, враховуючи зокрема те, що позовну заяву підписано директором ТОВ «Факторинг Партнерс» Ярославою Сердійчук, а розрахунки проведені за незрозумілі періоди з вказанням різних кількостей днів прострочення 1100 і 333. 10) позивач у даній справі вимагає стягнень за кредитним договором строк дії якого закінчився 11.12.2020 року але звернувся до суду 25.12.2024 року, тобто таким чином пропустив передбачений законодавством строк позовної давності для звернення до суду, на чому відповідач наголосив у своєму відзиві і просив суд застосувати дану норму при розгляді справи й відмовити позивачу у задоволенні позову, окрім іншого, у зв`язку зі спливом строку позовної давності 17 липня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що доводи відповідача про невірний розрахунок суми заборгованості є помилковими. Незгода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості на підтвердження своїх доводів надати свій контррозрахунок, проте відповідач не скористався такою можливістю. Щодо строків позовної давності, то на думку сторони позивача такі строки, стороною не пропущені, враховуючи положення п. п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір. Відповідно до умов цього договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати позичальнику (відповідачу) кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 10\~000,0 грн.; строк кредитування 70 календарних днів; відсоткова ставка 1,0 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. У подальшому, відповідач порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв`язку з невиконання відповідачем вимог договору, у останнього, згідно розрахунку позивача, станом на день звернення до суду з вказаним позовом, утворилась заборгованість у розмірі 17\~524,60 грн., яка складається з наступних сум: 10\~000,0 грн. основний борг; 7\~000,0 грн. заборгованість по відсоткам; інфляційні збитки 436,66 грн.; 3,0 % річних 87,94 грн. Будь-яких належних і допустимих доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було. Розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований. Доказів повного або часткового виконання вказаного зобов`язання суду не надано. Заперечення відповідача відносно невідповідності дат платежів та строків прострочення зобов`язання суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджені належними доказами, при цьому контррозрахунку відповідачем не здійснено. Отже оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10\~000,0 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7\~000,0 грн. заборгованість по відсоткам. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивачем окремо пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з нього на свою користь інфляційних втрат у розмірі 436,66 грн.; 3,0 % річних 87,94 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи те, що стороною позивача взагалі не надано розрахунку заборгованості по інфляційним втратам та трьом відсотків річних, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог. Відносно вимоги сторони відповідача в порядку ст. 267 ЦК України, про застосування позовної давності, суд має відзначити, що вона не підлягає задоволенню, в силу положень п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при цьому судом враховано, що з вказаним позовом сторона позивача звернулась до суду 25 грудня 2024 року, а Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, набрав чинності лише 04 вересня 2025 року. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9\~000,0 грн., суд виходить з наступного. За змістом статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019). Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України. Аналогічний висновок щодо застосування означених вище норм процесуального права викладено у п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), яку суд застосовує до спірних правовідносин з метою виконання положень частини четвертої статті 263 ЦПК України. Правову допомогу у цій справі позивачу надавав фізична особа-підприємець [PERSON] , доказів того, що він є адвокатом матеріали справи не містять, тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення 9\~000,00 грн. в рахунок компенсації витрат на правову допомогу, слід відмовити у зв`язку із необґрунтованістю. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати позивача по сплаті судового збору складають 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією кредитного переказу коштів. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2349,73 грн. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial