Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та про його вселення у спірне житло. На обґрунтування позову позивач зазначив, що є наймачем спірної квартири, що підтверджується ордером, виданим на ім`я його батька [PERSON] , де позивач був зазначений, як член сім`ї, а також розпорядженням Святошинської РДА про внесення змін до договору найму, згідно з яким позивач визнаний наймачем після смерті його матері [PERSON] . Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 21.09.1993 року і до сьогодні та має законне право на проживання і користування цим житлом. Спірна квартира є єдиним місцем реєстрації та проживання Позивача, який має другу групу інвалідності довічно і потребує житла. Відповідач [PERSON] (племінниця позивача, яка також зареєстрована у квартирі та була під його опікою) чинить позивачу систематичні та умисні перешкоди у користуванні квартирою, не допускає його до житла, попри те, що він є наймачем. Факт вчинення відповідачем домашнього насильства підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року. Просить позов задовольнити. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2024 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2024 року зупинено провадження у справі за № 759/16515/24 № провадження 2/759/5204/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Святошинський районний в м. Києві центр соціальних служб про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до набрання рішенням законної сили у справі № 759/6373/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила задовольнити. Пояснила, що дана квартира надавалася державою на сім`ю до складу якої входив позивач [PERSON] . Квартира, станом на сьогодні, не приватизована, перебуває у статусі житла комунальної власності, і ордер надає позивачу право користування та проживання у спірному житлі. Позивач протягом багатьох років був піклувальником відповідачки, виконував обов`язки щодо забезпечення її життєвих потреб і проживав разом із нею на законних підставах. На теперішній час позивач є особою з інвалідністю, має обмежені можливості у забезпеченні власного побуту у зв`язку з похилим віком, тому проживання у квартирі, яка надана йому на підставі ордера, є для нього життєво необхідним. Проте відповідачка почала чинити позивачу перешкоди у користуванні житлом, не допускати його до квартири, що триває вже кілька років. Позивач неодноразово намагався врегулювати ситуацію та просив відповідачку надати доступ до квартири, однак всі звернення ігнорувалися. Позивач також планував здійснити приватизацію квартири, що відповідало б його правам як особи, на яку надавалися квадратні метри для проживання, однак відповідачка відмовила у наданні згоди, тим самим позбавивши його законної можливості оформити належним чином житлові права. Відповідачка не бажає проживати разом із позивачем, фактично усунула його від користування житлом. Відповідачка зверталась до суду із вимогами про виселення позивача, але їй було рішенням суду відмовлено. Відповідач [PERSON] , надаючи пояснення, повідомила, що позивач у квартирі з нею не проживав, весь час проживав окремо. Вказує, що спільного побуту не було. Підтвердила, що вона дійсно прописана разом із позивачем у спірній квартирі. У позивача не було окремої кімнати, він фактично не проживав у квартирі протягом тривалого часу. На запитання суду відповідач пояснила, що опікун був призначений з її ініціативи, оскільки їй «було все одно», і вона сама обрала дядька., як опікуна Звернень щодо порушення опікуном обов`язків, до органу опіки вона не подавала. Відповідач зазначила, що двері не міняла, замок не ламався. Причини, чому позивач не може відчинити двері своїм ключем, їй невідомі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що квартира не є приватною власністю позивача, тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні житлом є безпідставними. Позивач не проживає у квартирі протягом багатьох років, що підтверджується показами свідків та відсутністю будь-яких доказів його постійного користування житлом. Представник підтримала заяву відповідача про застосування строків позовної давності, вважаючи, що позивачу було відомо про своє «невселення» протягом багатьох років. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 21.09.1993 року по теперішній час, є основним квартиронаймачем зазначеного житлового приміщення та власником особового рахунку. Це підтверджується Довідкою з місця проживання сім`ї та реєстрації від 23.11.2011 № 1007, а також Договором № 6094 про надання послуг з газопостачання, укладеним з ПАТ «Київгаз» на ім`я [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 26.01.1977 року на ім`я [PERSON] , батька Позивача, було видано ордер № Г-291927 на спірну квартиру. У ордері [PERSON] зазначений як член сім`ї наймача. Після смерті матері Позивача - [PERSON] 07.12.2005 року - розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 1444 від 15.08.2006 року було внесено зміни до договору найму житлового приміщення, відповідно до яких [PERSON] визначено наймачем трикімнатної квартири № 33 , площею 47,66 кв.м. Спірна квартира є неприватизованою, належить до державного житлового фонду, складається з трьох кімнат; одна з них була облаштована та фактично використовувалася позивачем для проживання впродовж усього періоду його реєстрації до моменту виникнення перешкод з боку Відповідача. Інформація про відсутність зареєстрованого права власності та відсутність приватизації підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідями органів влади на адвокатські запити. Також у спірній квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] , племінниця Позивача. Встановлено, що розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 503 від 29.03.2006 року [PERSON] був призначений піклувальником [PERSON] до досягнення нею повноліття у зв`язку з позбавленням батьківських прав її батьків. Вказаним розпорядженням на позивача було покладено обов`язок забезпечувати збереження житла, у якому вони обоє були зареєстровані. Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи довічно та пенсіонером, іншого житла для проживання, окрім спірної квартири, не має. Це підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою до акта МСЕК від 02.07.2019 року. Із наданих доказів убачається, що протягом 2023-2024 років [PERSON] неодноразово здійснював спроби потрапити до квартири для проживання, проте відповідач створювала перешкоди у доступі. Зокрема, позивач разом із представниками БТІ намагався отримати доступ до приміщення для проведення технічної інвентаризації з метою подальшого оформлення приватизації, однак зазначені дії неодноразово блокувалися відповідачем. Факт неможливості проведення технічної інвентаризації та відсутність приватизації квартири підтверджується відповідями Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду», КП «КМ БТІ», отриманими у період з 08.03.2024 року по 12.04.2024 року на адвокатські запити представників позивача. Також судом встановлено, що [PERSON] уже зверталася у 2011 році з позовом до [PERSON] про зміну умов договору найму та встановлення конкретного порядку користування квартирою. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12.05.2012 року у задоволенні позову було відмовлено, а запропонований Відповідачем порядок користування був визнаний таким, що порушує права позивача. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що знає про позивача, однак особисто з ним не знайома. З відповідачем [PERSON] у свідка дружні відносини, разом навчалися в училищі та проживали разом у спірній квартирі. [PERSON] зазначила, що в квартирі відповідачки ніхто інший не проживав, окрім самої відповідачки. Також їй відомо про конфлікт між сторонами, а саме - зі слів, що «позивач виламував двері», але при цьому свідок підкреслила, що особисто цього не бачила, лише чула про виклик поліції від мешканців. На запитання представника позивача свідок пояснила, що:нових замків не бачила;цілодобово біля квартири не перебувала; факту вибивання дверей особисто не бачила, лише чула, що викликали поліцію; чула, що позивач намагався потрапити до квартири, однак особисто не бачила. На запитання суду свідок зазначила, що після позбавлення матері відповідачки батьківських прав, у відповідачки був опікун. Свідок не бачила, щоб опікун надавав матеріальну чи іншу допомогу відповідачці. За її словами, відповідачка проживала сама в квартирі, а згодом здавала кімнату квартирантам та розпоряджалася отриманими коштами самостійно. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні повідомила, що проживає за цією адресою все життя, її квартира знаходиться на одному поверсі з квартирою сторін. Їй відомі позивач і відповідач. [PERSON] пояснила, що позивач не проживає у квартирі багато років, але вона знає, що зареєстрований. Свідку невідомо про зміну замків у квартирі, вона лише знала, що були змінені двері. Свідок підтвердила, що бачила позивача близько тижня тому, коли той намагався потрапити до квартири, але вдома нікого не було, двері не відкрили. Твердження щодо «вибивання дверей» підтвердити не могла, особисто цього не бачила і ніяких доказів не має. На запитання представника відповідача свідок зазначила, що випадок, коли нібито вибивали двері, за її відчуттями, трапився кілька місяців тому, але вона лише чула шум і припускала, що це міг бути конфлікт, однак без її безпосереднього спостереження. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Відповідач посилається на те, що позивач вибув на постійне місце проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування. Однак, ст. 71 ЖК України передбачає, що тимчасова відсутність наймача або членів його сім`ї зберігає за ними житло протягом шести місяців. Але цей термін не застосовується, якщо відсутність зумовлена поважними причинами. [PERSON] надав пояснення, що змушений наразі жити на вокзалі. У березні 2022 року виїздив до Іспанії. З 2000 року проживав з цивільною дружиною у її квартирі, але постійно приходив до квартири № 33 та періодично там ночував. У квартирі № 33 у позивача була своя кімната, наповнена його речами. Після смерті цивільної дружини її діти просили покинути місце проживання у їх квартирі. Позивач стверджує, що його відсутність у квартирі, починаючи з кінця 2023 року (після повернення до м. Києва), є вимушеною і спричинена активними протиправними діями та перешкодами з боку відповідача. Наявність судового рішення (постанова Святошинського суду від 11.03.2024) про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за домашнє насильство щодо позивача є доказом того , що його відсутність була не добровільним вибуттям на постійне місце проживання, а вимушеною обставиною. Таким чином, судом не встановлено факту добровільного, остаточного і безповоротного вибуття позивача на інше постійне місце проживання, що свідчило б про розірвання договору найму. Судом встановлено, що, хоча позивач дійсно тривалий час проживав з цивільною дружиною, позивач залишався зареєстрованим у спірній квартирі та зберігав своє право на житло. Позивач стверджує, що його проживання за іншою адресою було тимчасовим перебуванням, а не постійним місцем проживання, і не мало на меті розірвання договору найму спірної квартири чи відмову від свого права користування. Суд погоджується, що факт реєстрації позивача у спірній квартирі (з 21.09.1993 року і на теперішній час ), його статус наймача (підтверджений у 2006 році) та наявність поважної причини відсутності (чинення перешкод відповідачем) спростовують доводи відповідача про добровільне та остаточне вибуття Позивача на інше постійне місце проживання у розумінні ст. 107 ЖК України. Доводи відповідача про те, що позивач не виконував обов`язків піклувальника та не сплачував комунальні послуги, не є правовою підставою для позбавлення позивача його права користуванняквартирою, як наймача. Право користування житлом, яке належить до державного житлового фонду, може бути припинено лише на підставах, прямо передбачених ЖК України , серед яких недбале ставлення до виконання обов`язків піклувальника або заборгованість за комунальні послуги не є автоматичною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування. Зазначені обставини не спростовують основного факту, що [PERSON] є чинним наймачем спірного житлового приміщення. Таким чином, суд прийшов висновку, що законне право користування позивача спірною квартирою не припинилося, а відповідач чинить прямі та активні перешкоди, що порушує конституційне право позивача на житло. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод та вселення . Оскільки позивач є законним наймачем, а обмеження в доступі до житла є неправомірним, суд приходить до висновку, що усунення перешкод у користуванні житлом та вселення є належним і ефективним способом захисту, передбаченим ст. 16 ЦК України. Суд також бере до уваги, що позивач є особою з інвалідністю II групи довічно та не має іншого місця проживання. Втрата доступу до єдиного житла є грубим порушенням його прав та суперечить стандартам, визначеним практикою ЄСПЛ, згідно з якою будь-яке втручання у право на житло має бути виправданим, законним та пропорційним. У даному випадку відповідачка не довела існування будь-яких правових підстав для обмеження позивача у праві користуванні житлом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не втратив права користування квартирою; його непроживання було вимушеним та спричиненим діями відповідачки; відповідачка не довела правомірності своїх дій; позивач має право на відновлення доступу до житла шляхом вселення. У зв`язку з вищевиклаеним позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved