Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Лещенка Сергія Олександровича звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради, [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є власницею 1/2 частки житлового будинку з належними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Інша 1/2 частка вказаного будинку з належними надвірними будівлями та спорудами належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Даний житловий будинок цегляний, житловою площею 90,6 кв.м., загальною площею 146,9 кв.м., також господарські будівлі та споруди: під а-погріб, під аl- погріб, №1,2- ганок, В- сарай, Г- сарай, Д- погріб з шийкою, Е-убиральня, №5- водопровід, №4- ворота з хвірткою, №l- вимощення. Протягом довгих років у позивача та співвласником будинку [PERSON] склався певний порядок користування приміщеннями в житловому будинку та господарськими будівлями і спорудами, кожен має свої самостійні виходи та фактично ізольовані приміщення, забезпечені електропостачанням, автономною системою опалення та автономною системою водопостачання. Також в обґрунтування позивач зазначає, що з 15.02.2025 року, без її згоди, її донька - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зі своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , та хатніми тваринами (2 собаки та 2 коти) самовільно поселилися у зазначеній частині житлового будинку, де проживають без її дозволу та відповідної реєстрації по даний час. Чоловік відповідача1 - [PERSON] , [INFO] , проживає в м. Києві та допомагає матеріально своїй сім`ї, шлюб між подружжям не розірвано. Позивач неодноразово вимагала Відповідача та членів її сім`ї добровільно звільнити приміщення будинку, оскільки належний позивачу будинок необхідний їй для спокійного проживання з чоловіком пенсійного віку - [PERSON] , 1947 року народження, але вимоги позивача постійно ігноруються. Позивач повідомляє, що договір найму з Відповідачами не укладався, відповідачі в будинку не зареєстровані, будь-які комунальні платежі не оплачують, займають приміщення самоправно, чим завдають позивачу значних матеріальних збитків. Також позовні вимоги обґрунтовує, тим що згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.05.2025 №806 у спірному будинку зареєстровані: - [PERSON] (Третя особа), [PERSON] (двоюрідна сестра Позивача, яка не проживає у будинку), [PERSON] (Позивач), - [PERSON] (чоловік Позивача). Звертає увагу на те, що [PERSON] та її діти - [PERSON] , [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.05.2025 № 808). Відповідач-1 також має на праві власності 1/4 частку квартири за даною адресою. Відповідачі зайняли для проживання наступні кімнати, що зазначені в плані за №№1-1 площею 9,3 кв.м., 1-7 площею 7,9 кв.м., 1-8 площею 7,2 кв.м. та забороняють позивачці з чоловіком заходити, внаслідок чого вона не має доступу до меблів та речей. Відповідачі не звертають жодної уваги на чистоту та порядок, не поважаючи власника будинку. Разом з цим, [PERSON] постійно вчиняє сварки, бійки та, будучи працездатною, суспільною працею не займається. Внаслідок вказаного чоловік Позивача [PERSON] , 1947 р.н., подав заяву до відділення Поліції №2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 25.04.2025 року щодо скоєння [PERSON] (Відповідач1), відносно нього, домашнього насильства фізичного та економічного характеру. Дане адміністративне правопорушення розглядалось у Яготинському районному суді Київської області, справа № 382/853/25, за результатами якого визнано винуватою [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-3 КУпАП. Також, 21.04.2025 року, Позивачем подано заяву до вказаного відділення Поліції щодо скоєння [PERSON] (Відповідач1) домашнього насильства фізичного характеру відносно Позивача. Також Позивач посилається на вирок у справі № 382/1327/23, відповідно до якого [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану, що характеризує відповідача [PERSON] , як особу схильну до вчинення правопорушень. Також позивач наголошує на тому, що внаслідок самовільного та незаконного заселення відповідачів до житлового приміщення, що належить позивачу на праві власності, остання зі своїм чоловіком зазнають систематичних моральних та психологічних страждань. Відповідачі самовільно, без згоди законного власника вселилися до помешкання, чим створили перешкоди, що істотно порушують право власника-пенсіонера на недоторканність приватного життя, безпеку житла та вільне користування. З моменту самовільного заселення власник нерухомого майна та її чоловік, маючи пенсійний вік, позбавлені можливості спокійного проживання, страждають від постійного стресу, відчувають почуття тривоги та невизначеності щодо подальшої долі їхнього житла, що значно впливає на їх психічне здоров?я та загальне самопочуття. Їхній звичний ритм життя порушено, а будь-які спроби налагодити співіснування або вирішити ситуацію мирним шляхом відповідачами ігноруються. Крім того, присутність сторонніх осіб у житлі створює атмосферу конфлікту, загрози та морального тиску, що є особливо критичним для людей похилого віку, які потребують тиші, спокою та стабільності. Такі дії відповідачів порушують особисті немайнові права пенсіонерів, а саме права на повагу до гідності, честі, особистого життя та його таємницю, недоторканність житла. У зв?язку з наведеним, позивач вважає за доцільне звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку. Ухвалою суду від 08.07.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Судом також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Зазначила, що відповідачі вселилися без її згоди на постійне проживання, чинять перешкоди їй у користуванні її житлом та майном, постійно вчиняють сварки, комунальні послуги не сплачують, пов`язаних з проживанням коштів не надають. При цьому, у відповідача-1 відсутні будь-які перешкоди для зайняття іншого приміщення, в якому вона та її діти зареєстровані (відповідачу-1 також належить частка), проти чого ані позивачка, ані її чоловік не заперечують, а саме за адресою: [ADDRESS] . При цьому, старша донька (третя особа - [PERSON] ) квартиру за цією адресою звільнила з метою, щоб відповідачі там проживали. Також чоловік доньки має ще будинок в селі Житомирської області, в якому їх сім`я проживала раніше. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона з дітьми вселилися до будинку матері в лютому 2025 року, оскільки орендодавець приміщення, які вони орендували до цього, раптово змусив їх його звільнити. При цьому, вона не має бажання проживати у зайнятому будинку по [ADDRESS] , однак в якості умови свого переїзду в інше приміщення послалась на те, що: в розпорядженні її сім`ї є будинок чоловіка в селі в Житомирській області, де вони раніше проживали десять років, але з її слів він перебуває в аварійному стані; вона зареєстрована та є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєстровані її діти; в цій квартирі проживала її сестра (третя особа - [PERSON] ) і відповідачці відомо, що вона звільнила квартиру кілька місяців назад; від цієї квартири, в якій на даний час ніхто не проживає, відповідачка має ключі, однак за її твердженням квартира перебуває також в аварійному стані, не працює котел, квартира потребує ремонту; також відповідачка зазначила, щоб зробити в цій квартирі ремонт їй з її чоловіком необхідно працювати три місяці; зазначила, що вона не проти звільнити займані приміщення у будинку матері, однак тільки тоді, коли продадуть квартиру і вона зможе переїхати в село й зробити ремонт; також повідомила, що її чоловік працює в Києві та щодня присилає кошти на продукти. У судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , в присутності її законного представника пояснила, що вона не хоче проживати в будинку баби та діда, але наразі немає іншого виходу. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради в судовому засіданні не заперечив проти примусового виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , позовні вимоги в частині виселення дітей підтримує; відносно інших осіб покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та інші треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило. Суд неодноразово роз`яснював учасникам права і обов`язки, роз`яснював право подавати клопотання та докази, порядок їх подання, разом з тим, вже на стадії судових дебатів та з пропуском процесуального строку для вчинення процесуальної дії щодо подання доказів, відповідач-1 заявила клопотання про приєднання і дослідження відео конфлікту сторін, зазначаючи в обґрунтування, що вона не мала вільного часу подати його раніше, що не можна визнати поважною причиною пропуску строку, а тому таке клопотання судом відхилено. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення на неї, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1632652 від 02.10.2003 року, [PERSON] , на підставі договору дарування № 3263 від 24.09.2003 року, належить 1/2 частина житлового будинку з належними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Інша 1/2 частка вказаного будинку з належними надвірними будівлями та спорудами належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Даний житловий будинок цегляний, житловою площею 90,6 кв.м., загальною площею 146,9 кв.м., також господарські будівлі та споруди: під а-погріб, під а1- погріб, №1,2- ганок, В- сарай, Г- сарай, Д- погріб з шийкою, Е-убиральня, №5- водопровід, №4- ворота з хвірткою, №l- вимощення, що підтверджується технічним паспортом на будинок, виготовленого в результаті проведення його технічної інвентаризації ФОП [PERSON] . Крім цього, із державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №928236 від 24.09.2010 вбачається, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3225510100:06:052:0012, що розташована за тією самою адресою, що і житловий будинок. Згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.05.2025 №806, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім цього судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Із свідоцтва про право власності на житло від 14.11.1995 року вбачається, що квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної (спільної) власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Чоловік позивачки [PERSON] , 1947 р.н., подавав заяву до відділення Поліції № 2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 25.04.2025 року щодо вчинення [PERSON] (Відповідач1), відносно нього, домашнього насильства фізичного та економічного характеру. Постановою Яготинського районного суду Київської області від 15.05.2025 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-3 КУпАП. Крім цього, судом встановлено, що позивачка зверталася до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства під час спільного проживання. Відповідно до платіжних інструкцій АТ КБ "ПРИВАТ БАНК" доданих до матеріалів справи платником за комунальні послуги за 2025 рік є позивач [PERSON] . Відповідно до наданих медичних довідок КНП "ЯЦМЛ" від 19.06.2025 року та 21.08.2025 року позивач [PERSON] зверталася за медичною допомогою (забій лівої кисті). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] повідомили, що [PERSON] з своїми дітьми дійсно проживають за адресою [ADDRESS] , разом із [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] постійно вчиняє сварки, чинить перешкоди у користуванні майном у будинку, виганяє з будинку [PERSON] та [PERSON] . Як стверджує позивачка, та не заперечується стороною відповідачів, в лютому 2025 року відповідач-1 з дітьми вселилася до будинку, який належить позивачці. За твердженням позивачки, що не спростовано стороною відповідача, позивачка не надавала своєї згоди на тривале постійне проживання в її будинку відповідачам. За твердженням відповідача-1 вона з дітьми вселилися до будинку матері в лютому 2025 року, оскільки орендодавець приміщення, які вони з чоловіком орендували до цього, раптово змусив їх його звільнити; зазначила, що чоловіку дістався будинок в селі в Житомирській області, де вони сім`єю проживали раніше, однак з її слів він на даний час перебуває в аварійному стані; вона зареєстрована та є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєстровані її діти; відповідачка має ключі від цієї квартири, в якій на даний час ніхто не проживає, однак за її твердженням квартира перебуває в аварійному стані, потребує ремонту, не працює котел, у зв`язку з чим, щоб зробити ремонт, їй з її чоловіком необхідно працювати три місяці; зазначила, що вона не заперечує звільнити займані приміщення у будинку матері, однак тільки тоді, коли продадуть квартиру і вона зможе переїхати в село й зробити ремонт. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. При вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини четвертої статті 9, частин першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", "Кривіцька та Кривіцький проти України"). Концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства"). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. В частині першій статті 109 ЖК України вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як стверджує позивач та не спростовує сторона відповідачів, при вселенні останніх в лютому 2025 року в будинок позивачки, остання лише не заперечила щодо тимчасового проживання відповідачів у її будинку внаслідок раптового виселення їх сім`ї із приміщення, раніше орендованого сім`єю відповідача-1 у іншої особи; фактично до моменту знаходження іншого орендованого приміщення, переїзду в окреме житлове приміщення, зайняття квартири, в якій відповідачі не позбавлені права проживати ( [ADDRESS] ); згоди на постійне проживання сім`ї відповідача-1, яка також має чоловіка, що працює, позивачка не надавала; комунальні платежі сторона відповідача за час свого проживання не сплачує. Суд також враховує, що відповідачі не мають майнових прав на будинок, в який вони вселилися та проживають лише з лютого 2025 року, раніше в ньому не проживали; сім`я відповідача-1 із чоловіком та дітьми раніше проживали в будинку, який дістався чоловіку в Житомирській області; також, будучи працездавтними особами, сім`я відповідача тривалий час орендувала квартиру; причиною та підставою вселення відповідачів до будинку позивачки стало те, що їх раптово виселили із орендованої раніше у іншої особи квартири і батьки не заперечили лише щодо їх тимчасового перебування з метою відшукати інше приміщення чи зайняти квартиру, тобто за умови подальшого виселення. Квартира [ADDRESS] , належить, в тому числі, й відповідачці [PERSON] на праві спільної приватної власності; відповідачка та двоє дітей зареєстровані в квартирі; [PERSON] за її словами має ключі від цієї квартири, однак не бажає в ній проживати з дітьми з мотивів необхідності проведення в ній ремонту, а також згодна виїхати з будинку при умові продажу квартири. При цьому, суд звертає увагу, що відповідач-1 одружена, вона та її чоловік є працездатними особами, доказів протилежного суду не подано; відповідач [PERSON] , [INFO] , також є працездатного віку. За твердженням позивачки, відповідачі протягом проживання створили нестерпні умови для позивачки (власника) та її чоловіка, будь-яких коштів за сплату комунальних послуг відповідачі не надають; такі твердження позивачки стороною відповідачів не спростовані; посилання відповідача-1 на ініціювання позивачкою постійних сварок та суперечок, з`ясування стосунків лише свідчить про наявність тривалого конфлікту між сторонами. Крім цього, будь-яких доказів неможливості проживання в квартирі за адресою в [ADDRESS] , не подано, як і не подано доказів неможливості проживання в будинку, в якому сім`я відповідачів проживали раніше до оренди. Також, судом враховується позиція Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради, які в судовому засіданні не заперечили проти примусового виселення неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] та позовні вимоги в цій частині підтримали. Суд враховує, що на даний момент позивачка фактично позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки відповідачі вчиняються перешкоди в реалізації цього права. Разом з тим, слід звернути увагу, що позивач є небайдужим щодо поновлення своїх порушених прав та інтересів. Як вже зазначалося, позивач наголошує на тому, що внаслідок самовільного заселення відповідачів до житлового приміщення, що належить позивачу на праві власності, остання зі своїм чоловіком, будучи людьми похилого віку, зазнають моральних та психологічних страждань. З моменту самовільного заселення власник нерухомого майна та її чоловік позбавлені можливості спокійного проживання, страждають від постійного стресу, відчувають почуття тривоги та невизначеності щодо подальшої долі їхнього житла, що значно впливає на їх психічне здоров?я та загальне самопочуття; їхній звичний ритм життя порушено; присутність сторонніх осіб у житлі створює атмосферу конфлікту, загрози та морального тиску, що є особливо критичним для людей похилого віку, які потребують тиші, спокою та стабільності. Такі дії відповідачів порушують особисті немайнові права пенсіонерів, а саме права на повагу до гідності, честі, особистого життя та його таємницю, недоторканність житла. У зв?язку з наведеним, та не маючи змоги захистити свої права в інший споісб, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення відповідачів, які мають місце, де проживати, із житлового будинку, що належить позивачці. У справі, що розглядається, позивачем надано докази про те, що відповідачі мають інше житло, де вони можуть проживати, про що інші співвласники окремо наголосили на своїй згоді з тим, щоб сім`я відповідача проживала у квартирі ( [ADDRESS] ). Доказів неможливості проживання у цьому помешканні стороною відповідачів не подано, а посилання на необхідність проведення ремонту, за відсутності доказів неможливості проживання, сприймається судом критично. Отже, в цьому контексті також наявні передбачені законом підстави для виселення, так як інше житло позивач відповідачам запропонував. Також суд враховує вочевидь нетривалий зв`язок (з лютого 2025 року) відповідачів із спірним житловим приміщенням (позовна заява про виселення подана до суду в травні 2025 року), а також надання позивачем доказів наявності у відповідачів іншого житла. Оцінивши матеріали справи на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд дійшов висновків про позитивні відповіді на ці питання. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оскільки позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved