Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

03 жовтня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Ковальову Н.М., засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог вказував, що 15 березня 2018 року він уклав шлюб з відповідачкою. Від шлюбу у них є троє малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З квітня 2025 року сторони проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, а тому шлюб між ними існує формально. Відповідачка неофіційно працює має високий щомісячний дохід, фізично здорова, інших утриманців не має, а тому може та зобов`язана сплачувати аліменти на малолітніх дітей до повноліття. Спору щодо місця проживання дітей у сторін немає. Діти проживають разом з позивачем та повністю перебувають на його утриманні. З цих підстав просить позов задовольнити. В письмовому відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] пред`явлений позов в частині розірвання шлюбу визнає повністю. Позов в частині стягнення аліментів на малолітніх дітей визнає частково, в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи, та отримує мінімальну заробітну плату. В судове засідання учасники справи не з`явилися. В позовній заяві представник позивача адвокат Ковальова Н.М. просила розгляд справи проводити у їх відсутності. Згідно письмової заяви від 09 грудня 2025 року представник відповідачки - адвокат Полюхович Р.М. просить розглядати справу без їхньої участі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 15 березня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Рівненській області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 322, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 15 березня 2018 року (а.с.7). Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та інші обставини життя сторін суд приходить до висновку про те, що подальше їх спільне життя та збереження сім`ї є неможливим, і таким, що суперечить інтересам позивача, тому позов в частині розірвання шлюбу потрібно задовольнити. В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що беззаперечно стверджується дослідженими судом копіями свідоцтв про народження Серії [NUMBER] виданого 08 квітня 2019 року (а.с.9), Серії [NUMBER] виданого 08 липня 2020 року (а.с.10) та Серії [NUMBER] виданого 03 травня 2023 року (а.с.11). Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Малолітні діти проживають разом з позивачем [PERSON] , вони зареєстровані разом з ним за адресою місця проживання в [ADDRESS] (а.с.14-16). Згідно довідки про доходи № 6, виданої ФОП [PERSON] , відповідачці 23 жовтня 2025 року нарахована заробітна плата за період серпень - вересень 2025 року, в сумі 16000,00 грн, з розрахунку 8000,00 в місяць (а.с.47). Відповідачці [PERSON] встановлено третю групу інвалідності, інваладність дитинства, має супутні діагнози, що підтверджується витягом з рішення екмпертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 3/25/273 від 29.08.2025 року (а.с.48-50). Надана відповідачкою виписка з медичної картки стаціонарного хворого свідчить про тимчасові розлади здоров`я з 10 по 17 липня 2024 року (а.с.43). Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України враховує, те що діти знаходиться на матеріальному утриманні позивача та проживають з ним, відповідачка участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає, є працездатною особою, не має інших утриманців, офіційно працевлаштована, є особою з інвалідністю, потребує щомісячного лікування, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачка має реальну можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі та розмір аліментів не становитиме надмірного фінансового тягаря для відповідача. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд, виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Вказаний розмір аліментів є справедливим та розумним. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд звертає увагу на те, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, позивач заявив вимогу про залишення проживання спільних дітей разом із ним після розірвання шлюбу, тому суд не вбачає підстав вирішувати визначення місця проживання дітей, та вирішує питання про залишення проживання дітей з тим із батьків після розірвання шлюбу, з ким наразі вони проживають, а тому вважає, що дітей слід залишити проживати разом із батьком. Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн (а.с.18) за позовною вимогою про розірвання шлюбу, яку визнала відповідачка, підлягають розподілу за правилами ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Позивач у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення аліментів, а тому судові витрати у цій частині підлягають розподілу у відповідності до правил, визначених ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини вимог. Позов майнового характеру задоволений на 27,74% відтак з відповідача на користь держави слід стягнути 336 грн (1211,20 *27,74% = 336,00).

Outcome: partial