Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Адвокат Шудренко Тетяна Олександрівна, в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Лебединської міської ради, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, але разом не проживали, є батьками неповнолітньої [PERSON] . Дитина з народження проживає разом з матір`ю. З часу народження дитини по теперішній час відповідач батьківського піклування та турботи до доньки не приділяв, проживав окремо від позивача та їх дитини. Батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не виховував дитину та не цікавився її життям. На теперішній час дитина перебуває на повному утриманні матері, яка вирішує усі питання щодо її виховання без участі та підтримки з боку відповідача. Позивач намагалась звернути увагу батька на необхідність спілкування з донькою, проте він свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина не знає його та фактично не має емоційної прив`язаності. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Згідно з довідкою закладу освіти, [PERSON] сама виховує доньку, батько участі у вихованні доньки не бере, жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дитини, не спілкувався з класним керівником та учителями. Позбавлення відповідача батьківських прав забезпечуватиме інтереси дитини. Ухвалою від 13.05.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 17.11.2025 закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач зазначила, що відповідача слід позбавити батьківських прав, оскільки від нього немає жодної допомоги. Представник служби у справах дітей проти задоволення позовних вимог не заперечувала, підтримала висновок органу опіки та піклування. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою реєстрації місця проживання, та з огляду на відсутність відомостей про місце його перебування також відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Так, [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 07.09.2022 Серії [NUMBER] . Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). 20.03.2014 складено актовий запис про народження [PERSON] № 66, 07.09.2022 до якого внесено зміни на підставі заяви про визнання батьківства від 06.09.2022, а саме відомості про батька змінено на [PERSON] , [INFO] (а.с. 50). Після внесення змін видано нове свідоцтво про народження Серії [NUMBER] . Станом на момент звернення до суду, [PERSON] проживає разом з матір`ю у [ADDRESS] , що підтверджується витягом із Реєстру територіальної громади (а.с. 8 зворот. стор.). Згідно з довідкою Лебединського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 5 від 16.10.2024 № 01-13/344 [PERSON] самостійно виховує доньку [PERSON] , [INFO] , ученицю5-А класу. Батько [PERSON] участі у вихованні доньки не бере, жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дитини, не спілкувався із класним керівником та вчителями (а.с. 9). Рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області від 18.06.2025 № 212 затверджено висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] » (а.с. 29). У своєму висновку орган опіки та піклування зазначив, зі слів [PERSON] , з народження [PERSON] проживала разом з матір`ю, [PERSON] проживав окремо, у вихованні доньки участі не брав, матеріально її не утримував. [PERSON] взагалі не знала його як батька, знала як дядька [PERSON] , знайомого мами, загалом бачила його не більше двох разів. З 2022 року [PERSON] перебуває за кордоном. Зв`язок з донькою не підтримує, за весь час не телефонував жодного разу, матеріальної допомоги також не надавав. Заборгованість зі сплати аліментів складає 46317,83 грн. (а.с. 30-31). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини) зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Суд зазначає, що до позовної заяви [PERSON] не було додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. У даному випадку необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав фактично ґрунтується на: повідомленні позивачем факту відсутності батька у житті дитини; довідці навчального закладу річної давнини про самостійне виховання матір`ю дитини. Однак, суд вважає довідку навчального закладу неналежним доказом, оскільки зазначене у ній твердження про відсутність участі батька у вихованні доньки, ґрунтується лише на факті невідвідування батьком навчального закладу та неприйняття ним участі у батьківських зборах. При цьому позивач не змогла пояснити свої відносини з відповідачем, причини та умови визнання ним батьківства, а також не довела необхідність позбавлення його батьківських прав. Так, позивач повідомила, що [PERSON] самостійно визнав себе батьком і їй про це не було відомо, однак до позовної заяви остання додала копію свідоцтва про народження дитини, виданого повторно. Тобто суд критично ставиться до тверджень позивача в цій частині. [PERSON] також зазначила, що їй не відомо де наразі перебуває відповідач, в той же час остання не змогла пояснити яким чином вона намагалась звернути увагу батька на необхідність спілкування з донькою, про що зазначено у позовній заяві. Таким чином, з урахуванням наданих позивачем пояснень та документів, суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи. Такі обставини не виключають добровільне визнання [PERSON] свого батьківства, що у свою чергу не може, без належного обґрунтування, свідчити про його ухилення від батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В ході розгляду даної справи позивачем не доведено, а судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, яка б свідчила про його свідоме, безпричинне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки. Також суд не вважає позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до доньки, способом забезпечення якнайкращих інтересів останньої. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Дослідивши висновок комісії з питань захисту прав дитини, затверджений органом опіки та піклування, суд вважає, що його складено формально, відомості про обставини життя дитини та відносини з батьком відтворені зі слів матері, однобічно, тобто на користь позивача. Крім того, наведені обставини наявності боргу по аліментам та перебування відповідача за кордоном, якщо такі були отримані від позивача, не підтверджені [PERSON] належними та допустимими доказами та не були встановлені судом. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed