Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами, та залишити [PERSON] та [PERSON] проживати разом з нею. Позовну заяву мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, спільне господарство не ведеться, а тому вона просить розірвати шлюб між ними. Після розірвання шлюбу діти будуть проживати разом з нею. У судове засідання позивач не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. 05 грудня 2025 року позивач подала заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. 27 листопада 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що не підтримує розірвання шлюбу та вважає це передчасним, однак не має наміру чинити перешкоди волевиявленню позивача і просить розглянути справу без його участі, додаткових клопотань, в тому числі щодо строку на примирення, не заявляє. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19 липня 2018 року, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 липня 2018 року, актовий запис №2649. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] ; дружини - [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і позивач бажає розлучитися. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини третьої статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо залишення дітей на проживанні з позивачем суд вказує таке. Як слідує з свідоцтва про народження, виданого Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 23 лютого 2021 року, серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Як слідує з свідоцтва про народження, виданого Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07 травня 2024 року, серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Сторони по справі та їхні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за однієї адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №1901475 від 17 жовтня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, витягами з Реєстру територіальної громади №2024/007489572, №2024/007489692 від 26 червня 2024 року, №2025/012255903 від 26 серпня 2025 року, №2025/015011980, №2025/015011981 від 13 жовтня 2025 року та №2025/016254380 від 04 листопада 2025 року. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин 2-4 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що між сторонами на час розгляду справи відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов сторони не пред`являли, суд його не вирішує. Судове рішення про залишення проживання дітей разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дітей та не має преюдиційного характеру. Таке рішення лише констатує, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання, проте для цього необхідно встановити з ким діти залишилися проживати після припинення фактичних шлюбних відносин (відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висловлена в ухвалі від 27 червня 2024 року (справа № 595/111/24, провадження № 61-8151ск24). У постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, провадження № 61-14859св19, від 21 грудня 2021 року у справі №339/143/20, провадження № 61-6809ск21, від 18 липня 2022 року у справі №405/4659/21, провадження № 61-5775св22 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У даних справах встановлено, що дитина залишилась проживати з матір`ю, після припинення фактичних шлюбних відносин. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані разом зі своїми батьками, при цьому спору про місце проживання дітей між сторонами немає. Відтак суд вважає за доцільне залишити дітей на проживанні разом із матір`ю. Суд не здійснює розподілу судових витрат, оскільки в заяві від 05 грудня 2025 року позивач просила судові витрати покласти на неї.

Outcome: approved