Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

В травні 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Скиба В.М. звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області із вказаним позовом, зазначивши, що з січня 1995 року позивач перебував з відповідачем у сімейних відносинах, однак у вересні 1996 року вони посварились, після чого позивачу стало відомо, що [PERSON] вийшла заміж за іншого чоловіка, а саме 14 вересня 1996 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Вже після укладення вказаного шлюбу позивач та [PERSON] відновили свої стосунки, тобто проживали разом, вели спільне господарство, підтримували відносини як чоловік та дружина. При цьому [PERSON] з [PERSON] не проживала. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено [PERSON] та [PERSON] . Після народження [PERSON] позивач та [PERSON] переїхали проживати до її батьків. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано рішенням Підволочиського районного суду від 25 червня 2002 року. Позивач вказує, що завжди вважав [PERSON] (який 08 травня 2014 року змінив прізвище на [PERSON] ) своїм рідним сином, однак не може оформити свої права, оскільки батьком дитини записаний [PERSON] . Представник позивача вказує, що оскільки актовий запис про народження [PERSON] вчинений 02 червня 1997 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, в якій не було передбачено заборону на оспорювання актового запису про батьківства після досягнення дитиною повноліття. Існування відомостей про батьківство іншої особи порушує права позивача, тому він просить суд виключити відомості про [PERSON] , як батька дитини, з актового запису про народження дитини [PERSON] , та внести зміни до актового запису, зазначивши в графі батько - [PERSON] , національність українець. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2025 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2025 року, було закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, а також вирішено викликати в судове засідання для допиту в якості свідків трьох осіб. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності та за відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Також представник позивача 05 грудня 2025 року подав до суду заяву в якій просив крім основних вимог розглянути та задовольнити похідні вимоги, зокрема визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] та при внесенні змін до актового запису про народження дитини також змінити по батькові дитини на « [PERSON] ». В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, вказав що позов визнає повністю та не заперечує щодо його задоволення, просив суд врахувати, що він повністю погоджується з обставинами викладеними у позовній заяві. Він з дитинства пам`ятає та вважає своїм батьком позивача [PERSON] . В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, вказала що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив позов задовольнити та визнати [PERSON] батьком [PERSON] . Дослідивши надані суду матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] народився [INFO] в с. Скорики Підволочиського району Тернопільської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 02 червня 1997 року зроблено відповідний запис за №2. Батьками [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00054907895 від 21 листопада 2025 року, [PERSON] народився [INFO] в с. Скорики Підволочиського району Тернопільської області, про що 02 червня 1997 року Виконавчим комітетом Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області зроблено відповідний актовий запис №2. Батьками [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON] . Також у даному витягу міститься відмітка про те, що відомості про батька записані відповідно до статті 133 Сімейного кодексу України. Згідно копії довідки № 2 від 02 січня 2024 року, виданої Скориківською сілською радою, на момент народження [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] були зареєстровані мати - [PERSON] , [INFO] ; дідусь - [PERSON] , [INFO] ; бабуся - [PERSON] , [INFO] . 25 червня 2002 року Підволочиським районним судом Тернопільської області було ухвалено рішення, яким було розірвано шлюб зареєстрований 14 вересня 1996 вересня Скориківською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області, актовий запис №7 між [PERSON] і [PERSON] , про що свідчить копія відповідного рішення суду. Факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується також копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 06 вересня 2002 року виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області України. Згідно копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 08 травня 2014 року, [PERSON] , [INFO] змінив ім`я, на [PERSON] , про що 08 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області складено відповідний актовий запис №14. Згідно копії акту обстеження місця проживання №1 від 02 січня 2024 року, складеного діловодом Скориківської сільської ради, [PERSON] , [INFO] дійсно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , вбачаєтсья, що за вказаною адресою зареєстровані, зокрема: з 02 червня 1997 року - [PERSON] , [INFO] ; з 12 березня 1977 року - [PERSON] , [INFO] . Згідно результату дослідження аналізу ДНК на батьківство №49462-60091 від 07 серпня 2025 року проведеного ТОВ «МАМА ПАПА», ймовірність батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] становить 99,9999999994% Судом було допитано в якості свідка [PERSON] , яка вказала суду, що вона є сестрою відповідача [PERSON] , до 1994 року із сестрою проживали разом. Приблизно з січня 1995 року [PERSON] почала зустрічатись з [PERSON] . Однак згодом, [PERSON] уклала шлюб з іншим чоловіком, з яким прожила близько 2-х місяців, після чого сестра зі [PERSON] та дитиною - [PERSON] переїхали до їхніх батьків, де проживають однією сім`єю і донині. Також судом було допитано у якості свідка [PERSON] , яка вказала, що вона є жінкою брата [PERSON] . Свідок вказала, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [PERSON] кличе [PERSON] батьком, у них завжди були стосунки як у батька і сина. Приблизно у 1996 році [PERSON] та [PERSON] зустрічались, у якийсь період часу вони посварились між собою, однак невдовзі помирились і з 1997 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом. Крім того судом було допитано у якості свідка [PERSON] , яка вказала, що вона є сестрою [PERSON] . Також повідомила суду, що приблизно в 1995 році її сестра [PERSON] почала зустрічатись з [PERSON] . Згодом,сестра уклала шлюб з іншим чоловіком, з яким прожила недовго, близько 2-х місяців, після чого вона зі [PERSON] та дитиною [PERSON] почали жити разом. Також вказала, що [PERSON] виховував [PERSON] , між ними існували та існують стосунки як між батьком і сином. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. У розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до [INFO] , то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС (Постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21). У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що «оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини». Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (стаття 52 КпШС України). Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. У спірних правовідносинах позивач вважає себе батьком [PERSON] . Для приватного права властивою є така засада, як розумність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначено, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1 та 2 ст. 2 ЦПК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється у тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13). Нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є ст.53 КпШС України, з порівняльного аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли чоловік, який в момент народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини ініціює перед судом питання про визнання батьківства щодо дитини після досягнення нею повноліття, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. З`ясовуючи зміст ч.2 ст.53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати ч.10 ст.10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов. Разом із тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який вважає відповідача своїм біологічним сином, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя. Згідно ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки - створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні. Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання - це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини. Згідно ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п.1 ст.6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визнання батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). При цьому, при вирішенні спору про визнання батьківства, суди повинні не допускати порушення ст.8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ. У рішенні від 13 жовтня 2020 року у справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява № 32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням ст.8 Конвенції. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову у наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як вбачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено. Порушення ст.8 Конвенції установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78, 79). На противагу, ст.8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38). Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у ст.8 Конвенції («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує ст.8 Конвенції (див.: «Rozanski v. Poland», № 55339/00, 18 травня 2006 року, §§ 77-79)». У справах, в яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю ст.8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за ст.8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року); Право на спілкування генетичних (біологічних) батьків із дитиною так само захищено положеннями ст.8 Конвенції, але таке спілкування і контакти безумовно повинні відбуватися у спосіб, що відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). У системній сукупності із відсутністю заборони застосування ч.2 ст.53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду. Таким чином, суд вважає, що позов батька дитини, яка досягла повноліття та вважає позивача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підлягає розгляду судом по суті, оскільки такі обставини вже існували на момент подання вказаного позову. При цьому, суд приймає до уваги, що сімейні правовідносини є надчутливими, предметом спорів часто виступає доля дитини, навіть якщо вона є повнолітньою, а тому суду слід уникати уніфікованого підходу та надмірного формалізму при тлумаченні та застосуванні норм права. Розглядаючи спірні правовідносини, суду необхідно належним чином встановити, чи було порушено право позивача на приватне життя, визначити найкращі інтереси дитини, оцінити баланс інтересів ймовірного батька, сім`ї та дитини. Вказані правові висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №639/2026/17, у постанові від 13 березня 2024 року у справі №381/2025/23. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Враховуючи висновки, викладені вище, суд доходить висновку, що у випадку звернення із позовною заявою батька дитини, яка досягла повноліття та вважає позивача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, позов підлягає розгляду судом по суті згідно з ч.2 ст.53 КпШС України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Згідно роз`яснень, наданих судам у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу та перебування у ньому, встановленням, оспорюванням і позбавленням батьківства, усиновленням, вихованням неповнолітніх дітей, а також з інших сімейних правовідносин необхідно виходити з положень Конституції України про шлюб, права й обов`язки у шлюбі та сім`ї, охорону дитинства, материнства, батьківства, додержувати норм КпШС України, ЦПК України, Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх», інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні правовідносини. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] . На час народження [PERSON] , КпШС України регулював зокрема особисті і майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (ст.2 КпШС України). Згідно ч.2 ст.53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.53 КпШС України передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Разом із тим, суд приймає до уваги той факт, що ч.3 ст.53 КпШС України із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу, прийнятій у 1969 році. Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році, кардинально відрізняється від сучасних. Крім того, у період з моменту прийняття КпШС (1969 рік) і до часу звернення [PERSON] із даним позовом до суду у 2025 році, в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини. Зокрема, як вже вказувалось вище, ч.4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти 13 - 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України». Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (п. 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з пояснень свідків та досліджених судом письмових доказів, у період 1995 року позивач та відповідач [PERSON] зустрічались, між ними склалися романтичні та дружні стосунки. Однак в певний період часу між 1995 та 1996 роком вони посварились та 14 вересня 1996 року [PERSON] уклала шлюб із іншим чоловіком. Проте вказаний шлюб фактично існував недовго, близько двох місяців, і в 1997 році [PERSON] разом з позивачем [PERSON] та дитиною [PERSON] почали проживати разом, хоча шлюб укладений 14 вересня 1996 року було розірвано рішенням суду лише 25 червня 2022 року. Дані обставини всіма сторонами справи визнаються та ніким не заперечуються. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відтак, суд, приймає до уваги пояснення свідків у якості належних доказів, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства, а також спільне виховання та утримання дитини [PERSON] . Так, у справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ звертав увагу, що хоча найважливіше завдання ст. 8 Конвенції - захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11). У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення ст. 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності. У контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (див. справу «Лааксо проти Фінляндії» (Laakso v. Finland), № 7361/05, § 46, 15 січня 2013 року; див. також справу «Константінідіс проти Греції» (Konstantinidis v. Greece), № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року). Однак, у контексті ДНК-тестування в провадженні щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес особи у визначенні свого батьківства не зникає з віком, а, навпаки, посилюється (справи «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland, № 58757/00), та «Паско проти Франції» (Pascaud v. France, № 19535/08). Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п.1 ст.7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства. Суд, приймаючи до уваги положення Конвенції та практику ЄСПЛ, під час вирішення даної справи, з урахуванням її обставин та наданих доказів, проаналізувавши та визначивши баланс між конкуруючими норами права, зокрема підставами для визнання батьківства за рішенням суду, зазначеними у ст.128 СК України, які істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, дійшов висновку, що положення ст.53 КпШС України не враховують розвиток суспільних відносин, сучасні стандарти захисту прав і свобод людини, практику ЄСПЛ, а також те що обставини які склались не надають можливості позивачу [PERSON] довести своє батьківство, про яке він дізнався, коли його дитина вже була повнолітньою, а відповідачу [PERSON] - встановити своє походження. Згідно ч.1 ст.134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 цього Кодексу, або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. У відповідності до положень п.п.2.16.4 п. 2.16 розділу II Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Крім того, відповідно до положень 1 абзацу п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15 травня 2006 року №3, резолютивна частина рішення щодо визнання батьківства (материнства) має містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Враховуючи матеріали справи в їх сукупності, пояснення сторін, результати тесту аналізу ДНК на батьківство, а також визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання його батьком [PERSON] , та внесення змін до актового запису про народження [PERSON] .

Outcome: approved