Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва із спільною заявою подружжя, яке має дітей, про розірвання шлюбу. В обґрунтування поданої заяви заявники зазначають, що з 21 червня 2022 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак спільне сімейне життя між ними не склалося. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейні відносини не підтримують. Заявники вказують, що шлюб між ними носить виключно формальний характер, а подальше його збереження є недоцільним та таким, що не відповідає їхнім інтересам. Крім того, заявники зазначають, що відновлення сімейних стосунків та збереження шлюбу є неможливими, оскільки подружжя дійшло взаємної згоди щодо розірвання шлюбу. Також між ними досягнуто згоди з усіх питань, пов`язаних із участю у вихованні та утриманні спільної дитини - [PERSON] , [INFO] , визначенням місця її проживання після розірвання шлюбу та умовами матеріального забезпечення. Зазначені домовленості сторін оформлені відповідним договором між батьками про виховання та утримання дитини, який долучено до матеріалів справи. У зв`язку з викладеним заявники просять суд розірвати шлюб між ними, строку для примирення не надавати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи визначено суддю Котенко Р. В. як головуючу у справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року заяву було залишено без руху. У встановлений судом строк недоліки заяви були усунуті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 04 грудня 2025 року заявниками до суду подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вимоги, викладені у спільній заяві про розірвання шлюбу, заявники підтримали у повному обсязі. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності, з дотриманням вимог належності, допустимості, достовірності та достатності, а також повно й всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 21 червня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено актовий запис № 1034. Під час перебування заявників у зареєстрованому шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , про що Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено актовий запис № 1784. Як вказують заявники, подружнє життя між ними не склалось, ведення спільного господарства припинилося, шлюбні відносини не підтримуються. Вказують, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливі. Як убачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2025 року заявники уклали між собою договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні. Зазначений договір посвідчений 03 жовтня 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л. С. та зареєстрований у реєстрі за № 1647. Відповідно до умов зазначеного договору, заявники визначили, що дитина буде проживати з матір`ю. Заявники домовилися, що кожна зі сторін вказаного договору надає можливість іншій стороні брати участь у житті та вихованні дитини. Умовами договору також визначений розмір витрат та порядок утримання дитини, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка (частини третя, четверта статті 56 СК України). Відповідно до статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Водночас, відповідно до частини першої статті 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до частини третьої статті 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 8 постанови Пленуму від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (стаття 109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Частинами третьою, четвертою статті 109 Сімейного кодексу України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. У строк, передбачений частиною четвертою статті 109 Сімейного кодексу України, жодним із подружжя заява про розірвання шлюбу відкликана не була. За таких обставин суд дійшов висновку, що причини, що спонукали заявників на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, заява про розірвання шлюбу відповідає їх дійсній волі, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими та суперечить їх інтересам, що в силу частини другої статті 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. При цьому, суд переконався, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права заявників, а також права їхньої дитини. Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України).

Outcome: approved