Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: 1. Визнати інформацію, поширену відповідачем про те, що журналістські розслідування та відеоматеріали позивача є замовними, такою, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. 2. Зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення письмового вибачення на дошці оголошень Олїївської сільської ради у вигляді офіційного документа, формат А4, завіреного нотаріусом, у термін 10 днів з моменту набуття рішення суду законної сили. 3. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 4. Зобов`язати відповідача утриматися від подальшого поширення подібних неправдивих висловлювань щодо позивача. 5. Стягнути з відповідача судові витрати у встановленому законом порядку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 11.03.2025 після судового засідання у Житомирському районному суді Житомирської області, в якому розглядалася справа щодо конфлікту інтересів відповідача, позивач звернувся до [PERSON] з питанням щодо виконання рішення суду, яким його було зобов`язано спростувати неправдиву інформацію про позивача у соціальних мережах. У відповідь відповідач повторно публічно образив [PERSON] , заявивши, що всі відеозаписи, журналістські розслідування та матеріали позивача є замовними, а останній отримує від третіх осіб за це грошові кошти. Такі висловлювання на думку позивача є наклепом, оскільки не відповідають дійсності, порочать його честь, гідність та ділову репутацію, формують у суспільства негативне уявлення про його діяльність, були висловлені в присутності інших осіб, зокрема адвоката відповідача, журналістів, прокурорів та інших відвідувачів суду. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19.03.2025 справу передано для розгляду за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира (а.с. 20). Ухвалою суду від 28.04.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с. 26). Ухвалою від 08.05.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін (а.с. 33). 16.09.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому адвокат Ясинецька-Писаревська Н.М. просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів, тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, зауваження, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого перебачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Межа допустимої критики щодо публічного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач не довів належними та допустимими доказами підстави для відповідальності відповідача за шкоду, завдану честі, гідності та діловій репутації позивача, не визначено і не встановлено конкретної інформації, яка є недостовірною, негативною, завдає шкоди позивачеві і підлягає спростуванню. Позивачем не обґрунтовано, не сформульовано і не доведено у належний процесуальний спосіб пред`явлених ним вимог (а.с. 74-75). В судовому засіданні 27.11.2025 позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що його громадська діяльність не має на меті отримання прибутку і не пов`язана з вигодою, а є його особистим хобі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначила, що вислів її довірителя "всі відеозаписи, журналістські розслідування та матеріали позивача є замовними, а останній отримує від третіх осіб за це грошові кошти" є оціночним судженням відповідача, є вираженням думки відповідача та не є підставою для захисту права на повагу честі та гідності. Інформація про яку заявляє позивач є відображенням власних переживань та емоцій відповідача, не містить інформації яка принижує гесть та гідність позивача. Висловлення автора є реалізацією права на свободу висловлення. В подальшому під час судового розгляду висловила заперечувала проти визнання наданої позивачем копії відеозапису належним та допустимим доказом, оскільки копія унеможливлює проведення експертного дослідження з таким відеозаписом, а також з минуванням значного проміжку часу [PERSON] не може підтвердити промову ним саме таких слів, існуванням обґрунтованого сумніву щодо повної відповідності копії оригіналу, зокрема, відсутності ознак монтажу чи редагування. Також адвокат зазначила, що мотив відповідача не передбачав жодного негативного чи неправомірного змісту, значна частина поданих позивачем доказів не стосується безпосереднього предмета розгляду цієї справи, а належить до іншої події, щодо якої вже були винесені судові рішення. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріалами справи, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що 11.03.2025 після судового засідання у Житомирському районному суді Житомирської області, в якому розглядалася справа щодо конфлікту інтересів відповідача, [PERSON] звернувся до останнього з питанням щодо виконання рішення суду, яким його було зобов`язано спростувати неправдиву інформацію про позивача у соціальних мережах. Дані обставини не заперечувались сторонами. \~ \~ \~ \~Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст.ст. 68, 32 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Разом із цим,\~Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Отже, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Враховуючи викладене, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивач надав відеозапис, який переміщений з відеокамери на флешносій, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] в розмові з [PERSON] зазначає, що всі відеороліки є його роботою, яка виконується на замовлення інших людей, що [PERSON] заробляє на цьому гроші, та помиляється щодо тих обставин, що у [PERSON] відсутні докази останнього. [PERSON] вважає, що такі висловлювання на його думку є наклепом, оскільки не відповідають дійсності, порочать його честь, гідність та ділову репутацію, формують у суспільства негативне уявлення про його діяльність, були висловлені в присутності інших осіб, зокрема адвоката відповідача, журналістів, прокурорів та інших відвідувачів суду. Зазначений доказ є належним і допустим, а тому суд вважає, що матеріалами справи доведено, що розповсюджувачем спірної інформації в Житомирському районному суді Житомирської області в присутності інших осіб є відповідач [PERSON] . Оцінюючи зміст вказаної інформації, суд зазначає, що наведена інформація містить фактичні дані, що підлягать перевірці, інформація стосується позивача, озвучена публічно серед кола осіб, а саме що журналістські розслідування та відеоматеріали, зроблені позивачем, є замовними та такими, за які [PERSON] отримує від третіх осіб грошову винагороду. Проте, вказана інформація не знайшла свого підтвердження в ході розгляду даної справи, а тому суд вважає, що вищенаведена поширена [PERSON] інформація є недостовірною та порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. У конкретному випадку твердження відповідача про те, що всі відеозаписи, журналістські розслідування та матеріали позивача є замовними, а останній отримує від третіх осіб за це грошові кошти, не може розцінюватися як оціночне судження, оскільки відповідач зазначає, що є докази останнього. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині обґрунтовані та знайшли своє підтвердження, оскільки відомості, з приводу яких виник спір, являють собою недостовірну негативну інформацію та таку, що принижує репутацію позивача, що свідчить про порушення його прав у зв`язку з поширенням оспорюваної інформації у вигляді негативного впливу такої інформації на його ділову репутацію, в тому числі через зниження його ділової активності у сфері його діяльності тощо. Позивач довів факт поширення відносно нього недостовірної та негативної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію і викладене не є оціночним судженням, а відповідач, в свою чергу, не довів протилежного. Щодо належності та допустимості доказу Представник відповідача просила визнати долучений до матеріалів справи електронний доказ який представлений в вигляді відеозапису спірних подій неналежним та недопустимим доказом, оскільки такий відеозапис відсутній в оригіналі, що не допускає експертне дослідження останнього щодо ознак монтажу та редагування. Електронними доказами, згідно з актуальним процесуальним законодавством України, є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема: електронні документи (у т. ч. текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо); веб-сайти (сторінки);текстові, мультимедійні та голосові повідомлення; метадані, бази даних;інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, в системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (у т. ч. в мережі Інтернет). У розумінні ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Так якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Таким чином, копії документа, що містяться на різних носіях інформації, фактично є його оригіналами. Крім того, представник позивача викладаючи відзив на позовну заяву не заперечує факту та обставин вчинення її довірителем висловів, які позивач вважає образливими, не заявляла клопотань про проведення експертиз щодо встановлення цілосності відеозапису, його монтажу чи редагування. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 27 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 визначено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 та 27.02.2009), згідно п. 5, п. 7 та п. 9 яких до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди в позовній заяві зазначено про те, що після висловлювання відповідачем недостовірної інформації позивачу спричинено моральну шкоду, проте розмір визначений позивачем є завищеним, суд вважає що для віднослення прав позивача, виходячи з критеріїв розумності характеру та обсягу страждань, суд вважає за необхідне дану позовну вимогу задовольнити частково та стягнути 2000,00 грн. моральної шкоди. щодо вимоги про розміщення вибачення Позовна вимога щодо поновлення порушеного відповідачем права позивача шляхом розміщення письмового вибачення до задоволення не підлягає виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації не передбачено цивільним законодавством, задоволення позову в спосіб, що просить позивач, буде порушенням статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено:«Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Таким чином, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Зазначене узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини в рішенні від 25 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети "Правовоє дєло" та Штекель проти України».

Outcome: partial