Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом, до [PERSON] , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила суд: cтягнути з Моторно-транспортного страхового бюро України на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 166 437,95 грн, з яких 160000,00 грн. матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП, 5323,20 грн інфляційних втрат та 1114,75 грн у вигляді штрафних санкцій у розмірі трьох процентів річних; cтягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 726506,01 грн матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 квітня 2024 року о 15 год. 30 хв. біля будинку [ADDRESS] у м. ний суд Харкові на перехресті з вул. Буковою відбулася ДТП, внаслідок якої завдано механічні пошкодження належному позивачу автомобілю Mercedes Benz C30 з номерним знаком [NUMBER] . З метою визначення вартості завданих збитків [PERSON] звернулася до суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , у зв`язку з чим понесла витрати у розмірі 5000,00 грн за послуги з автотоварознавчого дослідження. Відповідно до висновку оцінювача вартість заподіяних матеріальних збитків власнику автомобіля Mercedes Benz c300, peєстраційний номер [NUMBER] , дорівнює ринковій вартості КТЗ до настання пошкоджень та складає 881501,01 грн. Вина [PERSON] у вчиненні ДТП підтверджена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова по справі 638/10869/24 від 01.10.2024. Останній є військовослужбовцем Збройних сил України. Позивач звернулася до МТСБУ з повідомленням про ДТП та заявою про проведення страхового відшкодування 22.05.2024 року, однак МТСБУ відмовило у проведенні страхового відшкодування. Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ зобов`язане здійснити страхову виплату у розмірі 160000,00 грн, тоді обов`язок з відшкодування решти матеріальних збитків у розмірі 726506,01 грн відповідно до ст. 22, 1166, 1187 ЦК України покладається на особу, винну у заподіянні шкоди. [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що долучені до позовної заяви докази не підтверджують обставини, на які позивач посилається у позовній заяву як на підставу своїх вимог. Зокрема, у зв`язку з частковим та вибірковим наданням складових висновку експерта (лише 4 (чотири) довільні аркуші ), відсутня можливість визнати його обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи, тобто належність, достовірність та допустимість цього висновку як основного доказу встановлення розміру завданої матеріальної шкоди є сумнівною. У висновку експерта, всупереч вимогам ч.5 ст. 106 ЦПК України не зазначено, що цей висновок підготовлено для подання до суду. У висновку зазначено некоректні та неправдиві відомості стосовно того, що другий учасник ДТП (без зазначення жодних ідентифікуючих даних цього учасника) був повідомлений про дату та місце огляду відповідно до чинного законодавства проте на огляд не з`явився. Тобто, експертом у висновку не зазначено, хто ж саме (яка особа) був повідомлений про дату та місце огляду. Також експертом не було зазначено конкретного способу повідомлення цієї особи про дату та місце огляду. Крім того, експертом не надано належних та достовірних доказів про реальне повідомлення другого учасника ДТП про дату та місце огляду. [PERSON] як інший учасник процесу жодним чином не був повідомлений про дату та місце такого огляду. Отже, проведення транспортної товарознавчої експертизи та складення за її результатами висновку №01524 не містить дотримання норм п.7 ч.1 ст. 4 Закону а відомості щодо забезпечення присутності іншого учасника процесу зазначені судовим експертом Ковтун Максимом Євгенійовичем у висновку експерта №01524 не відповідають дійсності та не є підтвердженими достовірними та належними доказами, що ставить під сумнів увесь висновок №01524. Окрім того, у заяві від 28 жовтня 2025 року [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що [PERSON] на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди проходив (і проходить в даний час) службу на штатній посаді військової частини [NUMBER] , яка є володільцем транспортного засобу з реєстраційним номером 0162 4 марки Mazda модель D2500. Таким чином, [PERSON] не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом з реєстраційним номером 016254 марки Mazda модель D2500) а отже с неналежним відповідачем по зазначеній справі, Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23 січня 2025 року провадження у справі зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, - до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. Ухвалою суду від 02 травня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10 липня 2025 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , про зменшення позовних вимог, залишено без розгляду позовні вимоги до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , про витребування доказів. Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року постановлено судове засідання справі проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (режим доступу https://vkz.court.gov.ua/ ) за участю представника позивача адвоката Рум`янцева Євгенія Ігоровича. Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року, постановленою без оформлення окремим документом, долучено до матеріалів справи докази, надані представником позивача та докази, надані представником відповідача разом із заявою від 28 жовтня 2025 року. В судове засідання 02 грудня 2025 року сторони не з`явилися, у зв`язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач та його представник про судове засідання повідомлені належним чином, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю взяти участь у невідкладних слідчих діях. Судом визнано неповажною причину неприбуття представника позивача в судове засідання, оскільки будь-яких доказів на підтвердження обставин, зазначених у клопотанні представником не надано. Вирішуючи питання про можливість подальшого відкладення розгляду справи судом враховано, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 7 частини другої статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є розумні строки розгляду справи судом. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першоїстатті 6 Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Частиною третьою статті 189 ЦПК України встановлено, що підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Як встановлено частинами першою, другою статті 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Отже, строк розгляду справи в порядку загального позовного провадження згідно з вимогами ЦПК України не повинен перевищувати 120 днів або 4 місяців. Як зазначалось вище, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 05 грудня 2024 року, а підготовче провадження закрито ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року. Провадження у справі було зупинено протягом 3 місяців 9 днів. Отже, загальний строк розгляду справи станом на 02 грудня 2025 року складає близько 9 місяців (від відкриття провадження близько 1 року), що понад вдвічі перевищує встановлений законом строк розгляду справи. Отже, подальше відкладення розгляду справи, провадження у якій відкрито майже рік тому, призведе до порушення розумного строку вирішення спору по справі. Крім того, суд враховує, що у день судового засідання 28 жовтня 2025 року представник позивача Рум`янцев Євгеній Ігорович уже звертався до суду з клопотанням про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та госпіталізацією. Проте, ані до клопотання від 28 жовтня 2025 року, ані після судового засідання представник доказів поважності причини неприбуття в судове засідання 28.10.2025 не надав. При цьому, знову заявив клопотання про відкладення судового засідання 02 грудня 2025 року, до якого вкотре не долучив доказів поважності причин неприбуття до суду. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з усталеною практичною Великої Палати Верховного Суду неявка учасника справи є поважною причиною відкладення розгляду справи лише у разі об`єктивної неможливості розгляду справи без участі такого учасника. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що судом вжито усіх необхідних заходів для надання позивачу достатніх можливостей викладення своєї позиції як шляхом подання позову, так і участі в судових засіданнях з метою дотримання вимоги змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи, у зв`язку з чим вважає, що неявка позивача не є перешкодою для розгляду справи, тому розгляд справи проведено за відсутністю сторін. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу Mercedes Benz 300, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 13 квітня 2024 року о 14 годині 00 хвилин [PERSON] , керуючи транспортним засобом Mazda D2500 державний номерний знак [NUMBER] в місті Харкові по вул. Клочківська, 274 при зміні напрямку руху не впевнився, що це буде безпечно, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Mercedes Benz 300 державний номерний знак [NUMBER] . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдана матеріальна шкода. [PERSON] порушив п.10.1 Правил дорожнього руху. Зазначені обставини встановлені постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 638/10869/24, яка набрала законної сили 12 жовтня 2024 року, та не підлягають доказуванню у цій справі згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Цією ж постановою провадження у справі стосовно [PERSON] про\~притягнення до\~адміністративної відповідальності за\~ст.124\~КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого ст.38 КУпАП. Згідно з Висновком експерта № 01524, складеним 07 серпня 2024 року судовим експертом Ковтун Максимом Євгенійовичем, сума матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Mercedes Benz С300, peєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок ДТП 13.04.2024, дорівнює ринковій вартості КТЗ до настання пошкоджень та складає 881501,01 грн. 06 серпня 2024 року [PERSON] сплатила ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000,00 грн, призначення платежу: «оплата визначених збитків за пошкодж. у насл. ДТП 13.04.2024 зг.рах. №215 від 10.06.2024, ПДВ не передбачено», що підтверджується платіжною інструкцією № ПН10 від 06.08.2024. МТСБУ визнало ДТП від 13 квітня 2024 року страховим випадком та наказом № 3.1/17535 від 30 травня 2025 року вирішило сплатити [PERSON] регламенту виплату у розмірі 160000 грн. 03 червня 2025 року МТСБУ сплатило на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 160000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 18032 від 03.06.2025. Згідно з даними технічного талону серії КВ №125164 транспортний засіб з реєстраційним номером 016284 марки Маzda модель 12500 належить військовій частині [NUMBER] ( [ADDRESS] ). Відповідно до довідки, виданої військовою частиною [NUMBER] від 29.11.2024 року за №680, капітан [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації згідно Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 року військовій частині [NUMBER] 3 27.02.2022 року по теперішній час. Згідно з довідкою т.в.о. командира військової [NUMBER] №583 від 10.11.2025 року, відповідно до розпорядження оперативного командування « [INFO] » №502/10/28 дск від 09.08.2023 року та розпорядження командира військової частини [NUMBER] від 09.08.2023 року №24 дск - старший лейтенант [PERSON] , командир 3 зенітної кулеметної роти військової частини [NUMBER] 13.04.2024 року перебував у відряджені у військовій частині [NUMBER] ( [ADDRESS] ). Відповідно до витягів із наказу командира ВЧ [NUMBER] №82 від 10.08.2023 та №№262 від 19.09.2025 старший лейтенант [PERSON] перебував у відрядженні у військовій частині [NUMBER] ( [ADDRESS] ). Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) виснувала, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. У справі,\~що розглядається,\~встановлено,\~що [PERSON] ,\~як особа\~винна в\~дорожньо-транспортній\~пригоді,на час ДТП, а саме 13 квітня 2024 року, керував автомобілем марки Маzda модель 12500 з реєстраційним номером [NUMBER] , який належить військовій частині [NUMBER] , у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, перебуваючи у відрядженні згідно з розпорядженням командира військової частини. За таких обставини, враховуючи положення ст. 1172 ЦК України, особою відповідальною за відшкодування заподіяної шкоди, заподіяної [PERSON] внаслідок ДТП, є військова частина [NUMBER] . Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд враховує, що незалучення належного відповідача до участі у справі має наслідком неможливість вирішення судом питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог, які можуть бути вирішені за належного суб`єктного складу учасників справи, оскільки належний відповідач позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 711/1344/21 (провадження № 61-28св23). З урахуванням викладеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Разом з тим, наведені обставини не перешкоджають позивачу звернутись із новим позовом, визначившись із належним суб`єктним складом відповідачів. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд залишає за позивачем понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed