Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Представник позивача адвокат Крушинська А.А. в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 березня 1994 року між нею та відповідачем [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, про що у встановленому законом порядку Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області, було зроблено відповідний актовий запис за номером 8. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04 червня 2025 року шлюб між нею та відповідачем розірвано (справа № 707/1270/25, суддя Волкова Н.С.) 22 жовтня 1999 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарована) укладено нотаріально посвідчений договір дарування незавершеного будівництвом жилого будинку готовністю 87%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за № 1103. Вартість об`єкта - 14 088 грн. З моменту підписання договору обдарована набула право власності на вказаний об`єкт. Хоч відповідач, [PERSON] , і має зареєстроване місце проживання у даному будинку, однак він фактично не проживає в ньому вже довгий період часу, а саме з липня 2004 року, що підтверджується копією довідки від 25.09:2025 року. Так як, відповідач не проживає за адресою реєстрації свого місця проживання, він не несе витрати на оплату комунальних послуг, витрати по утриманню будинку тощо. Натомість, позивач сумлінно виконує обов`язок з утримання житлового приміщення, сплачує вартість комунальних послуг щомісяця. Таким чином, наявність реєстрації відповідача у вказаній квартирі, є порушенням права власності позивача. Позивач вважає, що відповідач втратив своє право користування житловим приміщенням, оскільки фактично не проживає в зазначеній квартирі, натомість вона змушена самостійно нести тягар оплати комунальних послуг, вартість яких розраховується виходячи із кількості зареєстрованих за даною адресою осіб, утримувати самостійно будинок в належному стані, не має можливості вільно розпорядитись своїм майном, що, в свою чергу, порушує її права та інтереси в частині безперешкодного володіння та користування нерухомим майном, яке належить їй на праві приватної власності. Ухвалою судді\~Черкаського районного\~суду Черкаської\~області Морозова\~В.В.\~від 07.11.2025\~року справу\~прийнято до\~провадження та\~вирішено проводити\~її розгляд\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~виклику сторін\~08.12.2025\~року за\~наявними у\~ній матеріалами;\~запропоновано відповідачу\~протягом п`ятнадцяти\~днів із\~дня вручення\~їй даної\~ухвали подати\~відзив на\~позовну заяву;\~встановлено позивачам\~трьохденний строк\~з дня\~отримання відзиву\~на позовну\~заяву для\~подачі до\~суду відповіді\~на відзив,\~а відповідачу\~ трьохденний\~строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачами у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем його реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відтак,\~відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що на підставі договору дарування незакінченого будівництвом жилого будинку від 22.10.1999 року, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстровано у реєстрі за № 1103, [PERSON] є власником незакінченого будівництвом житлового будинку будівельною готовністю 87 %, який знаходиться у [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці. Позивач [PERSON] [INFO] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 05.03.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим повторно 17.02.2003 року. Згідно з довідкою № 1715/01-11 від 25.09.2025 року, яку видано виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, [PERSON] 1974 р.н. зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але з липня 2004 року фактично не проживає. Сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у домоволодінні позивача за вищевказаною адресою, однак з липня 2004 року не проживає у вказаному будинку без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивача, як власника будинку, вони не пов`язані спільним побутом. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. Оскільки у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б надавали останньому право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження позивача щодо відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд переконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника та не користується житлом за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не просить суд стягувати з відповідача на її користь судовий збір. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачами. Враховуючи наведене та

Outcome: approved