Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

1.Короткий зміст позовних вимог Уманська окружна прокуратура, Паланська сільська рада звернулись до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про витребування земельної ділянки. Позовна заява обґрунтована тим, що Рішенням Погорільської сільської ради Теплицького району Вінницької області № 139 від 21.11.2012 [PERSON] передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку за кадастровим номером 0523785800:03:001:0163, площею 0,1735 га, яка знаходиться в адміністративних межах села Погоріла Теплицького району Вінницької області. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] 15.10.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 16478812. У послідуючому, наказом Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 14.03.2017 № 23-932/14-17-СГ на підставі заяви [PERSON] від 23.02.2017 затверджено проект землеустрою щодо відведення останньому земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7124385300:02:000:1293, площею 1,6379 га, розташовану в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району, та передано в приватну власність [PERSON] На підставі виданого наказу 06.04.2017 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний запис № 34759892 від 12.04.2017). Крім того, 26.11.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] (далі Відповідач 2) право оренди земельної ділянки площею 1,6379 га кадастровий номер 7124385300:02:000:1293 на підставі договору оренди від 15.11.2019, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, строком на 20 років (номер запису про інше речове право 34379394). Таким чином, [PERSON] , попередньо реалізувавши своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом приватизації земельної ділянки площею 0,1735 га (кадастровий номер 0523785800:03:001:0163), повторно, безоплатно, в порушення ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України отримав у власність земельну ділянку площею 1,6379 га (кадастровий номер 7124385300:02:000:1293) того ж виду використання. Враховуючи викладене, позивач просить суд витребувати у [PERSON] на користь Паланської сільської ради земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 7124385300:02:000:1293 площею 1,6379 га, розташовану в адміністративних межах Паланської сільської територіальної громади Уманського району Черкаської області та витребувати у [PERSON] на користь Паланської сільської ради земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 7124385300:02:000:1293 площею 1,6379 га, розташовану в адміністративних межах Паланської сільської територіальної громади Уманського району Черкаської області, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. 2. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 31.03.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.04.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому він просить суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що сплив строк позовної давності, а також вказує, що для повної реалізації права на безоплатне одержання у власність земельної ділянки, для ведення особистого сільського господарства, громадянин має можливість приватизувати і декілька ділянок з цим цільовим призначенням, у межах 2-х гектарів. 08.05.2025 від Уманської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що доводи зазначені у відзиві не базуються на нормах чинного законодавства та є необґрунтованими. [PERSON] , попередньо реалізувавши своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом приватизації земельної ділянки площею 0,1735 га (кадастровий номер 0523785800:03:001:0163), повторно, безоплатно, в порушення ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України отримав у власність земельну ділянку площею 1,6379 га (кадастровий номер 7124385300:02:000:1293) того ж виду використання. Таким чином [PERSON] двічі отримав земельну ділянку одного цільового призначення, що прямо заборонено чинним законодавством та свідчить про недобросовісність його дій. Також вказує, що право витребування спірної земельної ділянки Паланською сільською радою виникло 27.05.2021 проте строк позовної давності, що визначений у ст. 257 ЦК України, завершення якого припало на час воєнного стану у період з 08.11.2023 є зупиненим з цього часу на період дії воєнного стану. Ухвалою суду від 30.07.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Прокурор в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача адвокат Єременко І.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог, а також подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. 3. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. \~ \~ \~ \~Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~Положеннями статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 ЗК України. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Водночас, законодавством встановлені певні обмеження у правах набуття права власності на земельні ділянки, а саме згідно з ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Передбачена ст. ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалася своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів. Визначений ст. 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст. ст. 116, 121 ЗК України. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно положень ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України). На підставі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень ст. 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014). Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого ст. 388 ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі Г» 183/1617/16 зроблено висновок, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване а праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші ого вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12 лютого 2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на вказане в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. При цьому статтею 346 ЦК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Постанова ВП ВС від 22.01.2020 року, справа № 910/1809/18 (провадження №14-148гс19), власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 34 постанови). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. На думку суду, визначальним для вирішення даного спору є визначення факту повторної реалізації відповідачем свого право на безоплатну передачу йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної приватизації. Судом встановлено, що згідно з рішенням Погорільської сільської ради Теплицького району Вінницької області № 139 від 21.11.2012 [PERSON] передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,1735 га, яка знаходиться в адміністративних межах села Погоріла Теплицького району Вінницької області.(а.с.25) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №413353914 від 14.02.2025 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 0523785800:03:001:0163, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Дата та час державної реєстрації:15.10.2014, підстава: рішення державного реєстратора, серія та номер: 16478812, виданий 15.10.2014, видавник: реєстраційна служба Теплицького районного управління юстиції.(а.с. 14-16) У послідуючому, наказом Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 14.03.2017 № 23-932/14-17-СГ на підставі заяви [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення останньому земельної ділянки площею 1,6379 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1,6379 га, в тому числі рілля площею 1,6379 га (кадастровий номер 7124385300:02:000:1293 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства(код КВ ЦПЗ секція А, підрозділ 01.03), розташовану в адмінмежах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області.(а.с.26) Рішенням Паланської сільської ради Уманського району від 24.11.2017 №1-17/VII реорганізовано Максимівську сільську раду шляхом приєднання її до Паланської сільської ради.(а.с. 30) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №413353914 від 14.02.2025 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,6379 га, кадастровий номер 7124385300:02:000:1293, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Дата та час державної реєстрації:06.04.2017, підстава: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 34759895 від 12.04.2017.(а.с. 14-16) \~ \~ \~ \~Як вбачається з договору оренди землі б/н від 15.11.2019 року, земельну ділянку площею 1,6379 га з кадастровим номером 7124385300:02:000:1293 передано в платне користування, строком на 20 років до 15.11.2039 р. [PERSON] . (а.с. 27 29) З огляду на вище вказане, суд доходить висновку, що 14.03.2017 року [PERSON] , діючи в порушення вимог ч.4 ст. 116 ЗК України, незаконно отримав у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 7124385300:02:000:1293, площею 1,6379 га, розташовану в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, так як вже реалізував своє право на безоплатну передачу йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства зареєструвавши за собою 14.10.2014 року право власності на земельну ділянку земельну для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0523785800:03:001:0163, площею 0,1735 га, розташовану в межах села Погоріла Теплицького району Вінницької області. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що передбачена ст.ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність. З приводу тверджень представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зауважує, що відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. 27.05.2021 набрали чинності окремі положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, яким доповнено розділ Х «Перехідні положення» ЗК України п. 24. Відповідно до п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України з дати набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім визначених законом категорій земель. Отже, право витребування спірної земельної ділянки Паланською сільською радою виникло 27.05.2021. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наразі воєнний стан продовжено до 03.02.2026. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені зокрема, статтею 257, Цивільного Кодексу України продовжуються на строк дії такого карантину, а саме строки загальної позовної давності тривалістю у три роки. Законом України від 8 листопада 2023р. № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30.01.2024. Отже, строк позовної давності, що визначений у ст. 257 ЦК України, завершення якого припадало на час воєнного стану у період з 08.11.2023 є зупиненим з цього часу на період дії воєнного стану. Враховуючи викладене суд вважає, що вказану позовну заяву подано до суду в межах встановленого законом строку. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Оскільки судом встановлено, що відповідач протиправно отримав у власність спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння власника не за його волею, то в даній справі підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України про витребування цієї ділянки у [PERSON] на користь Паланської сільської ради. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності шляхом повного і всебічного дослідження, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. 4. Розподіл судових витрат. Позивач просить стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Судом встановлено, що позивачем Уманською окружною прокуратурою при зверненні до суду сплачений судовий збір у сумі 4844,80 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №233 від 19.02.2025 року та платіжною інструкцією №530 від 27.03.2025, інші судові витрати судом не встановлені. \~Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору в сумі 4844,80 грн.

Outcome: approved