Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

14.05.2025 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядженням майном шляхом виселення та знаяття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 25.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 1 149 000,00 грн, що в еквіваленті становить 30 000,00 доларів США, за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» на день укладання цього договору. В якості забезпечення виконань зобов`язання зп Договором позики, 25.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки. [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою від 10.04.2024 про усунення порушення за Договором позики від 25.09.2023. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «САН ЛАЙТ КОНСАЛТ» від 04.04.2024 вартість квартири, що є предметом договору іпотеки становить 1 242 000,00 грн. Дана вимога залишилась без виконання. [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою від 14.05.2024 про усунення порушення за Договором позики від 25.09.2023. Повторна вимога також залишилась без виконання. 08.07.2024 [PERSON] звернулась до державного реєстратора, а саме до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Н.Є. з відповідною заявою; державним реєстратором було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74080303 від 11.07.2024 на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м., житлова площа 35,1 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 282024951101. Таким чином, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Враховуючи зазначене, просить суд задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядженням майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. 21.05.2025 ухвалою суду відкрито провадженняу справі за правилами загального позовного провадження. 01.07.2025 від представника позивача надійшла заява про уточнення позвоних вимог, у якій просить суд усунути перешкоди у праві користування та розпорядженням майном [PERSON] , а саме квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 25.09.2025 ухвалою суду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду. 29.10.2025 від представника позивача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 29.10.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.12.2025 сторони в судове засідання не з`явились. Відповідач повідомлявся про розгляд справи поштовим відправленням, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву на позовну заяву не надходило. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 1 149 000,00 грн, що в еквіваленті становить 30 000,00 доларів США, за курсом продажу доларів США в АТ «Універсал Банк» на день укладання цього договору. В якості забезпечення виконань зобов`язання зп Договором позики, 25.09.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Відповідно до договору іпотеки іпотекодавець приймає в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки складається з 2 житлових кімнат та має загальну площу 46,6 кв.м., житлову площу 35,1 кв.м. Право власності на предмет іпотеки належить Іпотекудавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Бураковою О.І., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.05.2016, за реєстровим № 434. Право власності на предмет іпотеки зареєстровано за іпотекодавцем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.05.2016 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 282024951101, номер запису про право власності: 14725948, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого Калінюк Г.О., прватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25.09.2023, індексний номер 347906947. В подальшому, [PERSON] неналежним чином виконувала зобов`язання за Договором позики від 25.09.2023, відповідно утворилась заборгованість. [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою від 10.04.2024 про усунення порушення за Договором позики від 25.09.2023. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «САН ЛАЙТ КОНСАЛТ» від 04.04.2024 вартість квартири, що є предметом договору іпотеки становить 1 242 000,00 грн. Відповідно до вимоги, станом на 10.04.2024 [PERSON] повернення позики згідно графіку платежів не здійснюється, чим порушуються умови догоовру позику. Враховуючи вищезазначене [PERSON] вимагала від [PERSON] сплатити згідно з Договором позики від 25.09.2023 суму у розмірі 1 137 600,00 грн, що на день підписання вимоги за курсом продажу АТ «Універсал Банк» становить 28 800,00 доларів США, протягом 31 к.д. з моменту отримання даної вимоги про усунення порушення. Відповідно до п. 5.1. Договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в Договорі іпотеки. За своїми правовими наслідками застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя прирівнюється до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: -Передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; -Право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Вимогу від 10.04.2024 [PERSON] направила засобами поштового зв`язку з описом вкладення на адресу [PERSON] . Дана вимога залишилась без виконання. [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою від 14.05.2024 про усунення порушення за Договором позики від 25.09.2023. Повторна вимога також залишилась без виконання. 08.07.2024 [PERSON] звернулась до державного реєстратора, а саме до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Н.Є. з відповідною заявою; державним реєстратором було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74080303 від 11.07.2024 на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 282024951101. Таким чином, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав станом на 11.07.2024. Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов?язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Відповідно до довідки в квартирі [ADDRESS] зареєтрована [PERSON] , [INFO] . 03.04.2025 [PERSON] направила засобами поштового зв язку з описом вкладення Вимогу щодо виселення з квартири, трек номер 0305700162597. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов?язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором: загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов?язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов?язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Договір позики як і кредитний договір (та і договір банківського вкладу), оформлює єдині по своїй економічній природі відносини. Відмінності між ними головним чином полягають у тому, що кредитором по кредитному договору виступають банки та інші фінансові установи, а в якості позикодавця по договору позики можуть виступати будь-які фізичні та юридичні особи. Таким чином, договір позики від 25.09.2023, укладений між сторонами не є тотожним споживчому кредиту, оскільки, як за його суб?єктним складом так і за умовами прописаними в ньому, він є виключного договором позики. Отже, оскільки договір позики від 25 вересня 2023 року не с споживчим кредитом, відповідно не можливо застосовувати приписи Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», а саме: «.5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 ( у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 ( у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об?єкти), статей 41, 47 ( у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону....». Отже, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 25.09.2023, не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», тому стягнення та вимога про виселення відбувається за умовами діючого законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону № 898-IV, Звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення підставою для виселення всі мешканців, за винятком наймочів та членів вс сімей. Виселення проволиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV). Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жиловий будинок чи житлове приміщенн протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV). Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов?язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, У порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49с19) та від 12 червня 2019 року у справі N° 205/578/14-ц (провадження № 14-48 цс 19), Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об?єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині 2 ст. 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У той же час положеннями ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у п. 2 ст. 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою. У рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У той же час ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення вищенаведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки із займаної квартири [ADDRESS] . Щодо вимоги про зняття з реєстраційного обліку, суд зауважує. З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 (далі також - Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. На підставі цього Закону були внесені зміни до низки законодавчих актів, у тому числі і до Закону № 1382-IV, з якого було виключено статтю 7 (зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням). Стаття 2 Закону № 1871-IX дає визначення, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи; реєстр територіальної громади - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для обробки визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації у порядку, визначеному цим Законом; реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. Частина перша статті 18 Закону № 1871-IX визначає, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них (пункт 2). Частиною тринадцятою цієї норми передбачено, що орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо: особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним; відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях; за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів. Відповідно до положень Закону № 1871-IX постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно з пунктами 50, 61 Порядку реєстраційна дія по зняттю повнолітньої особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. У разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Враховуючи зазначене, зняття з реєстраційного обліку особи здійснюється за заявою власника житла, яким є [PERSON] , тому в цій частині позов не підлгає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Outcome: partial