Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Суть справи. Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, про визнання недійсним договору найму житлового приміщення, посилаючись на те, що останній був укладений із застосування психологічного насильства, під тиском, має значні вади щодо умов. Рух справи. 23.10.2024 визначено головуючого суддю. 04.11.2024 отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру. 04.11.2024 відкрито загальне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 28.11.2024. 28.11.2024 підготовче засідання відкладено на 14.01.2025 за клопотанням відповідача. 30.12.2025 відповідачем подано зустрічний позов. 14.01.2025 постановлено ухвалу про об`єднання зустрічного позову з первісним, підготовче засідання відкладено на 11.02.2025. 28.01.2025 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву /Т. І а.с. 144-155/. 11.02.2025 підготовче засідання відкладено на 04.03.2025 в зв`язку з неявкою відповідача. 04.03.2025 постановлено ухвалу про залишення зустрічного позову без розгляду та призначення справи до розгляду по суті на 24.03.2025. 18.03.2025 постановлено ухвалу про відмову в поверненні судового збору. 24.03.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 30.04.2025 для повторного виклику відповідача. 01.08.2025 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності /Т.ІІ а.с. 33-48/. 11.09.2025 судове засідання відкладено на 08.10.2025 за клопотанням позивача. 08.10.2025 судове засідання відкладено на 11.11.2025 за клопотанням представника позивача. 11.11.2025 засідання відкладено на 24.11.2025 для повторного виклику відповідача. 24.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 09.12.2025 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Позивач та представник останньої в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся, причини неявки суду не повідомляв. Відповідач в засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подавав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 01.08.2025 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки договір найму був укладений в січні 2019 року, в той час коли позивачі звернулися до суду з даним позовом в жовтні 2024, а тому позивачі пропустили трирічний термін для звернення з позовом до суду. Представник позивача, проти заяви щодо застосування строку позовної давності заперечила, зазначивши, що строк позовної давності не пропущено, оскільки згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Встановлені обставини. 19.03.2010 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), було укладено договори позики та задоволення вимог іпотекодержателя/Іпотечний договір, відповідно до умов якого [PERSON] , будучи власником, передала в іпотеку [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. 15.06.2016 заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. 28.02.2017 рішенням Апеляційного суду міста Києва у задоволенні позову, про звернення стягнення на предмет іпотеки, надання права вчиняти дії, пов?язані з продажем предмета іпотеки, вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки та передачі його в управління на період до його реалізації та виселення - відмовлено. 27.05.2016 право вимоги за Іпотечним договором [PERSON] було передано відповідачу [PERSON] на підставі договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором. 07.02.2018 заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення, вселення до житлового приміщення задоволено. 21.10.2020 постановою Київського апеляційного суду заочне рішення було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено. Разом з тим, 15.01.2019 між [PERSON] , як наймодавцем, з однієї сторони та [PERSON] , як наймачем з іншої сторони, було укладено договір найму житлового приміщення (надалі - договір/оспорюваний договір/правочин), відповідно до умов якого наймодавець зобов`язується передати наймачам в тимчасове користування квартиру [ADDRESS] (далі - квартира). Станом на 15.01.2019 починаючи з 1995 року в квартирі проживали [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] та дружина останнього [PERSON] , власником була [PERSON] . В подальшому, у зв?язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, [PERSON] повторно звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення. 03.02.2022 рішенням Дарницького районного суду міста Києва позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення було задоволено. 18.10.2023 постановою Київського апеляційного суду від та 26.06.2024 постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення від 03.02.2022 залишено без змін. Як вбачається з рішень вищих судових інстанцій, підставою для задоволення позову [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення у 2022 році та залишення даного рішення без змін судами вищих інстанцій, став саме факт укладеного між сторонами договору найму житлового приміщення від 15.01.2019. Мотиви суду при ухваленні рішення і положення застосованого закону. Відповідно до ст. ст. 202, 203, 204, ч.2 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підставою недійсності правочину за ст.215 цього кодексу, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Крім того, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Під насильством у даній статті розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Різновидом насильства може вважатися службовий вплив керівника на свого підлеглого з метою спонукати останнього до укладення правочину шляхом застосування дисциплінарних стягнень, звільнення, зниження винагороди, пониження в посаді тощо. В судовому засіданні позивач та представник останньої пояснили, що оспорюваний договір позивач підписала під психологічним тиском, за наступних обставин, що підтвердили в судовому засіданні свідкі - [PERSON] та [PERSON] . Так, допитані особи показали, що 15.01.2019 приблизно об 11:00 у квартирі перебували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , яка стала свідком даної ситуації. На той час вагітна дружина позивача- [PERSON] вийшла із квартири на сходи, щоб винести сміття, в цей час до квартири зайшли відповідач зі своїм сином, два державних виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), дві невідомі особи у формі зі зброєю, які своїх документів для можливості їх ідентифікувати, не надали. Вищезазначені особи, почали силоміць вживати заходи щодо виселення [PERSON] , [PERSON] , які в цей час були присутні у квартирі та [PERSON] . Відповідні особи поводилися агресивно, ходили по всіх кімнатах, переглядали та висміювали особисті речі мешканців, висловлювали прямі та непрямі погрози фізичною розправою та негайним примусовим виселенням усіх присутніх. Пізніше додому повернувся [PERSON] разом зі своїм другом [PERSON] , який також став очевидцем відповідних подій. Ознайомившись з наданими державним виконавцем виконавчими листами про виселення, виданих на підставі заочного рішення, про яке позивачам не було відомо, спостерігаючи агресивну поведінку з боку невідомих осіб, [PERSON] , усвідомивши реальний ризик загострення конфлікту, вимушено запропонував [PERSON] , як власниці квартири, варіант, який міг би тимчасово знизити напругу та убезпечити мешканців квартири від негайного застосування сили. Такою вимушеною пропозицією, спрямованою на припинення агресивних дій озброєних осіб і відведення безпосередньої загрози, стало підписання договору найму житлового приміщення, який позивач зажадав укласти негайно. Суд вважає покази свідків [PERSON] та [PERSON] спроможними, оскільки вони є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та письмовими доказами, не містять внутрішніх суперечностей. За обставин наведених вище, суд вважає, що [PERSON] , опинилася у стані сильного психологічного тиску, тому фактично ініціатива підписання договору з боку позивача була не проявом добровільного волевиявлення, а вимушеною реакцією на агресивнуповедінку, діючи виключно з міркувань безпеки. На відміну від ситуацій, коли сторона лише припускає можливість певних негативних наслідків, у даному випадку мала місце сукупність факторів, як то реальна небезпека застосування сили, демонстрація зброї, погрози виселення родини, змусила [PERSON] укласти договір, оренди, всупереч внутрішній волі, виключно з метою негайного відвернення загрози виселення та забезпечення фізичної безпеки членів сім`ї. Крім того, слід звернути увагу на те, що судове рішення про виселення було ухвалено в порядку заочного розгляду справи, а отже позивачі та їх родичі, що мешкали в квартирі, не були обізнані з його наявністю та звичайно були шоковані його реалізацією із залученням агресивно налаштованих осіб, хоча і за присутності державних виконавців. Суду не було надано доказів того, кого саме були залучені до виконавчих дій, про виселення замість працівників поліції, а саме що за озброєні особи були під час проведення виконавчих дій, а також не надано доказів на підставі якого процесуального рішення державного виконавця були зупинені виконавчі дії, що свідчить про наявність негативної обстановки та психологічного тиску на [PERSON] в умовах такої правової невизначеності та свавілля. В подальшому внаслідок апеляційного розгляду заочне рішення про виселення було скасовано, а право власності на квартиру знову було зареєстровано за [PERSON] . Та обставина, що [PERSON] фактично деякий час виконувала обов`язок по сплаті оренди за оспорюваним договором до часу повернення квартири у свою власність, не спростовує висновків суду щодо обставин та підстав укладення договору. У даному випадку позивачами доведено всі необхідні елементи, передбачені статтею 231 ЦК України: наявність фізичного та психічного тиску, вчинення правочину проти справжньої волі та прямий причинний зв`язок між тиском і підписанням договору найму. На відміну від формальних чи припущених мотивів, зазначених у загальних роз`ясненнях судової практики, у цій справі насильницький вплив був реальним, інтенсивним. Отже, сукупність наведених фактів, підтверджених показами свідків та іншими доказами, свідчить про те, що позивачі не мали можливості діяти вільно та незалежно, а підписання договору стало наслідком вимушених дій, спрямованих виключно на захист членів сім`ї, що є підставою для визнання відповідного правочину недійсним на підставі ч. 2 ст. 231 ЦК України. Суд вважає, недоцільним надавати ґрунтовну оцінку доводам позивачів щодо формальних недоліків договору, оскільки вважає останні такими, що не мають юридичного значення і можуть впливати лише на порядок виконання договору, але не свідчать про відсутність волевиявлення сторін чи порушення вимог до форми правочину. Щодо застосування строків позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа можезвернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюєтьсятривалістю у три роки. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час діїкарантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначеністаттями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються настрок дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 установлено з12.03.2020 на всій території України карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території Українипродовжувався та був відмінений з 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023№651. Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України уперіод дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Провведення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженимЗаконом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введеннявоєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовноїдавності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введеннявоєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації протиУкраїни, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України,відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, ЗаконуУкраїни «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває на час звернення до суду з позовом. Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12.03.2017. Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12.03.2017 та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пп. 12 та 19 Прикінцевих таперехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки укладенням даного договору безпосередньо порушені права позивачів, які разом з іншими мешканцями можутьбути виселені з квартири, що визначено як підставу у судових рішеннях, а тому визначений спосіб захисту є належним та ймовірно забезпечить захист прав позивачів. Судові витрати. Судрішення ухвалюється на користь позивачів, суд на підставі положеньст.141 ЦПК України вирішив, щоз відповідача на користь позивачів пропорційно підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved