Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між [PERSON] зареєстровано шлюб Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 33. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 р. у справі № 333/4555/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час шлюбу у подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісяця, у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Починаючи з 09.03.2016 р. на примусовому виконанні в Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист № 333/4214/14-ц, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Станом на 03.01.2025 р. розмір заборгованості по аліментам становить 40 938,32 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 03.01.2025 р., складеним державним виконавцем Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління юстиції (м. Одеса). Після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів їх малолітня донька [PERSON] фактично проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] лише по січень 2016 р. Починаючи з 2016 р. відповідач [PERSON] почала періодично їздити до Польщі, а з червня 2017 р. та по теперішній час [PERSON] постійно проживає в Польщі. До вересня 2021 р. приїздила в Україну кілька разів на рік, а з 14 вересня 2021 р. взагалі не приїздила в Україну, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України № 91-16854/18/24-вих від 11.03.2024 р. Позивач починаючи з 30.08.2011 р. по теперішній час є військовослужбовцем. У зв`язку із проходженням військової служби та прийняттям участі в АТО, позивач переміщувався по території України та не мав постійного місця проживання, тому не мав можливості постійно проживати разом з дитиною. У зв`язку із зазначеними обставинами, з 2016 р. до червня 2017 р. малолітня дитина [PERSON] фактично мешкала у батьків [PERSON] , а з червня 2017 р. та по теперішній час малолітня дитина [PERSON] фактично проживає разом з батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (наразі є окупованою територією російською федерацією). Підтвердженням того, що дитина не проживає з матір`ю за кордоном є лист Державної прикордонної служби України № 91-36774/18/23-вих від 03.08.2023 р., з якого вбачається, що [PERSON] починаючи з 08.11.2017 р. по 03.08.2023 р. державний кордон України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями не перетинала. Крім того, починаючи з 01.09.2019 р. по теперішній час [PERSON] навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області, що підтверджується Довідкою № 098 від 02.12.2022 р., виданою директором «Преславської гімназії імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області. На початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022 р., [PERSON] як військовослужбовець по службі вимушений був покинути місце проходження служби в м. Бердянськ. При цьому, 24.02.2022 р. перед від`їздом, намагався організувати вивезення своєї доньки [PERSON] та своїх батьків, проте батьки відмовилися покинути місце проживання та відмовилися віддати йому його доньку [PERSON] . Мати, [PERSON] , з 24.02.2022 р. ігнорує неодноразові заклики [PERSON] поїхати та забрати з окупованої території їх доньку у його батьків. З об`єктивних причин та з метою уникнення загрози життю та здоров`ю своєї дитини самостійно [PERSON] цього здійснити не може. Проте, звернувся із заявою про допомогу вивезти його доньку з окупованої території до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Згідно листа Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 77454.4/4-21100.3/23/42.1.3 від 16.12.2024 р. питання щодо повернення доньки [PERSON] на підконтрольну Україні територію, Секретаріат, за сприяння держави посередника Катару, передав на розгляд до російської федерації. В результаті проведених заходів, за інформацією країни-посередника з`ясовано, що: - мати дитини [PERSON] перебуває у республіці Польща; - [PERSON] проживає на т.о.т. в с. Преслав Бердянського району Запорізької області з бабусею по лінії батька, на яку оформлено тимчасову опіку над онукою за згодою матері дитини. При цьому, про надання згоди відповідачем на тимчасову опіку над дитиною бабусею, позивач дізнався лише отримавши вказаний лист від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Відповідач без згоди позивача (батька дитини) надала згоду на тимчасову опіку над дитиною. Хоча відповідачу достеменно відомо, що батьки [PERSON] , яким відповідач надала згоду на опіку, співпрацюють із владою країни-агресора та мають антиукраїнські погляди, що беззаперечно негативно вплине на виховання їх доньки. Окрім зазначеного, факт проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з 2017 р. з батьками позивача (наразі це тимчасово окупована територія) установлений в Постанові Запорізького апеляційного суду від 19.11.2024 р. у справі № 333/5519/23. Таким чином, вищезазначені обставини та докази беззаперечно доводять, що починаючи з червня 2017 року малолітня дитина [PERSON] фактично не проживає зі своєю матір`ю [PERSON] . Тому просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на підставі заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц, починаючи з червня 2017, та стягнути з відповідачки сплачений позивачем судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2025 року прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 24.03.2025\~до суду\~надійшов відзив\~представника відповідача\~ [PERSON] ,\~в якому\~зазначено,\~що відповідачка\~повністю не\~згодна з\~позовними вимогами\~позивача,\~вказав,\~що позивач\~батько дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~з її\~народження участі\~в її\~житті не\~приймав і\~не приймає\~та умисно\~і цілеспрямовано\~ухилявся та\~продовжує ухилятись\~від утримання\~дитини,\~маючи для\~її утримання\~власні фінансові\~можливості.\~Навіть на\~цей час\~позивач не\~виконує рішення\~суду про\~стягнення аліментів\~та має\~велику за\~обсягом заборгованість\~зі сплати\~аліментів.\~Отримувані від\~позивача аліменти\~відповідачка використовує\~виключно на\~утримання дочки\~ [PERSON] та\~регулярно і\~в повному\~обсязі надсилає\~їх своїй\~свекрусі та\~матері позивача\~ [PERSON] ,\~що підтверджують\~квитанції про\~надсилання грошових\~коштів. 26\~червня 2024\~р.\~відповідачка мала\~невдалу спробу\~заїхати через\~республіку білорусь\~та російську\~федерацію на\~окуповану територію\~Запорізької області\~до села\~Преслав для\~подальшого проживання\~разом з\~дочкою [PERSON] .\~Однак в\~аеропорту шерементьєво\~при перевірці\~документів на\~в`їзд до\~російської федерації\~прикордонною службою\~фсб росії\~було вирішено,\~що відповідачка\~становить загрозу\~безпеці російської\~федерації та\~запропоновано негайно\~залишити територію\~російської федерації,\~внаслідок чого\~відповідачка змушена\~була повернутись\~через республіку\~білорусь до\~Республіки Польща. Під час військового стану та окупації Запорізької області [PERSON] залишається єдиною близькою дитині людиною, котра спроможна забезпечити дитину [PERSON] всім необхідним та захистити дитину від викрадення або зникнення. Тому просить відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав відзив, з підстав зазначених у ньому, заперечував проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені факти та відповідні до них правовідносини. З 14.02.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , яке видане 14.02.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 року, справа № 333/4555/22, шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину доньку, [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісяця, у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 14.04.2025 р. розмір заборгованості по аліментам становить 7582,92 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 14.04.2025 р., складеним державним виконавцем Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління юстиції (м. Одеса) Аксьоновою А.Г. Згідно листа державної прикордонної служби України від 11.03.2024 № 19-16854/18/24-вих встановлено, що відповідачка [PERSON] з 2017 року виїжджає за кордон з періодичним поверненням. Починаючи з 14.09.2021 року відповідачка на територію України не поверталася. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] за кордоном з матір`ю не перебуває, що підтверджує і сама відповідачка. Дитина проживає на тимчасово окупованій території с. Преслав Бердянського району Запорізької області з батьками позивача, навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області. Відповідно до ч.7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: поперше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Верховний Суд зауважує, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини. У разі виникнення спору між батьками, який випливає з сімейних відносин, суди мають керуватися справедливою рівновагою між інтересами дитини та інтересами обох батьків, яка має бути спрямована на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, тобто отримання дитиною належного матеріального утримання від обох батьків. Відповідно до практики ЄСПЛ рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства"). Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Частина 3 даної статті передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (постанова Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц). Верховний Суд зазначив, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. (постанова ВС від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц). Всупереч зазначеним вимогам закону, отримувані аліменти відповідач використовує на власний розсуд та беззаперечно можна стверджувати, що аліменти, які сплачує позивач на користь відповідача, на потреби дитини не витрачаються, оскільки дитина [PERSON] постійно проживає на тимчасово окупованій території та перебуває на утримані бабусі [PERSON] (матері позивача). Відповідно до ст. 188 ч. 2 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. У постанові від 03 лютого 2021 р. у справі № 520/21069/18 Верховний Суд дійшов висновку: «Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір». Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, враховуючи, що дитина [PERSON] не проживає з відповідачем з червня 2017 р. та в силу зазначених обставин фактично проживає на тимчасово окупованій території та перебуває під тимчасовою опікою бабусі (матері позивача), суперечить положенням статті 181 СК України за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. А від так на даний час правові підстави для отримання відповідачем [PERSON] , аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] відсутні та як наслідок наявні підстави для припинення стягнення з [PERSON] аліментів на дитину на користь відповідача. Частина 1 ст.4 ЦПК України містить норми, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ч.3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються на користь того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, дитина сторін, [PERSON] , [INFO] , з червня 2017 року постійно проживає з батьками позивача на окупованій території України. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання доньки, які стягуються на підставі заочного рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя № 333/4214/14-ц від 24.07.2014. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими позовними вимогами в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Так, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підтвердження вказаної вимоги представником позивача не надано належних документів, тому суд вважає, що в стягненні витрат на правничу допомогу необхідно відмовити. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved