Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулись [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні бабою та дідом своїх прав щодо спілкування з онуком та виховання онука. Згідно заявлених вимог, позивачі просять суд: Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у спілкуванні з онуком [PERSON] , [INFO] . Визначити способи участі [PERSON] та [PERSON] у спілкуванні та вихованні онука [PERSON] , [INFO] : -безперешкодне спілкування по телефону та іншими засобами зв`язку; -встановити графік спілкування: у першу та третю п`ятниці з 13:30 години до 18:00 години неділі кожного місяця, не перериваючись у період шкільних канікул згідно графіку навчального процесу без присутності матері за адресою проживання позивачів; спільний відпочинок влітку - два тижні безперервно за погодженням з батьками, без присутності матері. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачі мають онука [PERSON] , [INFO] , з часу народження якого син позивачів, відповідач та дитина проживали разом до кінця лютого 2024 року. Весь цей час позивачі були поруч, онук часто гостював у позивачів, стосунки з онуком завжди були гарні, онук займався футболом з двоюрідним братом. [PERSON] часто відвідував тренування та змагання онуків. Проте, з лютого стосунки між сином позивачів та відповідачем погіршились, з цього часу відповідач з дитиною проживає окремо - у своєї матері та перешкоджає спілкуванню позивачів з дитиною: відмовляє в зустрічах; не відпускає дитину від себе; позиціонує себе перед дитиною з позиції жертви, чим впливає на її моральний та психологічний стан. Спілкування позивачів з дитиною відбувається лише в присутності відповідача та носить дуже стислий характер. На переконання позивачів, їх спілкування з дитиною в присутності матері є провокуванням конфлікту та психологічним тиском, шо негативно відображається на дитині. Позивачі звертались за захистом своїх прав до служби у справах дітей та сім`ї, яка, згідно листа, провела з відповідачем роз`яснювальну роботу та рекомендувала позивачам звернутись до суду. При цьому, в позові зазначається, що пояснення відповідача службі про те, що вона не перешкоджає в спілкуванні з дитиною, не відповідають дійсності. Тому позивачі вимушені звернутися з позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, та зобов`язано останню надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі третю особу [PERSON] . 22 квітня 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. 19 травня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , за доводами якого викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач ніколи не перешкоджала в спілкуванні баби та діда з їх онуком [PERSON] , у спілкуванні телефоном або іншими засобами зв`язку, навпаки сама ініціювала таке спілкування, привозила дитину. Відповідач зазначає, що позивачі з народження [PERSON] не проявляли ініціативи в спілкуванні з онуком, зрідка провідували, не запрошували в гості. З часу окремого проживання відповідача з батьком дитини - сином позивачів, відповідач підтримувала зв`язок з позивачами - відправляла їм фото та розповідала про успіхи дитини, вітала зі святами, запрошувала на свята до Феді, привозила до них дитину для спілкування. З листопада 2024 року дід декілька разів відвозив онука на тренування, проте при першій нагоді говорив дитині про відповідача погані речі. В грудні дід сам відмовився підвозити відповідача з дитиною на тренування, після чого відповідач дізналась про звернення позивачів до органу опіки та піклування з приводу перешкоджання відповідача у спілкуванні з онуком. Також відповідач зазначає, що 15 січня 2025 року дід з батьком дитини напали на відповідача, розбили її телефон на очах у Федора, що викликало у дитини стрес. Згідно позиції відповідача, позивачами не доведено факт існування перешкод у спілкуванні баби та діда з онуком. На думку відповідача, місцем зустрічі позивачів з онуком має бути нейтральна територія, оскільки позивачі проживають разом із своїм сином, за адресою їх проживання неодноразово вчинялось насильство над дитиною і позивачем, батько в стані алкогольного сп`яніння виганяв малолітнього сина з хати і він ночував там на підлозі, поліція відвозила відповідача з дитиною на вокзал. Відповідач вважає, що позивачі за станом здоров`я не в змозі захистити онука від нападів свого сина, за ці роки позивачі не допомагали в критичних ситуаціях, що випливали з поведінки батька дитини. Спостерігаючи це і ситуацію, яка сталась 15 січня 2025 року дитина не бажає спілкуватися з позивачами. Згідно позиції відповідача, спілкування позивачів з онуком можливе в присутності матері та на нейтральній території. (т.1 а.с.97-99) 23 травня 2025 року до суду подано відповідь на відзив позивачів [PERSON] , [PERSON] , в якій вони просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивачі вважають, що відповідач фактично визнає позов, зазначаючи, що не проти встановлення графіка спілкування позивачів з онуком [PERSON] , при цьому висуває умови такого спілкування - в її присутності та на нейтральній території. Однак, викладені у відзиві обставини не відповідають дійсності та жодним доказом не підтверджені. Позивачі наполягають на тому, що після лютого 2024 року відповідач вчиняє дії, що не дозволяють позивачам спілкуватися з онуком, яке виражається у відсутності у [PERSON] телефону у вільному користуванні. Спілкування іноді відбувалося тільки з мобільного телефону відповідача, яка не завжди піднімає слухавку. Позивачі припускають, що відповідачем заблоковані в телефоні онука всі контакти баби, діда, батька, оскільки надісані повідомлення мають статус «не доставлено». За доводами відповіді, наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що [PERSON] постійно перебував у позивачів, їх теплі стосунки, постійну турботу позивачів про онуку та про всю родину. Позивачі зазначають, що вони приїздили на свята у дитсадок до онука, він постійно відпочивав з великим задоволенням в селі с. Срібне, Покровському району Донецької області, де бувала не тільки відповідач, а й її син від першого шлюбу. При цьому відповідач підтверджує, що позивач цікавився життям онука, пропонував свою допомогу. На думку позивачів, ключовим моментом в твердженнях відповідача є те, що вона не піклується про міцні стосунки [PERSON] з родиною. Позивачі стверджують, що жодним словом не ображали її в очах онука та ніколи йому не говорили про неї погані речі. Позивачі вказують на те, що відповідачем навмисно створюються конфліктні ситуації, як з батьком дитини, так і з позивачами, що унеможливлює встановлення нормального контакту з онуком, відповідач ніколи не залишає дитину наодинці з батьком або з бабусею та дідусем, створює настільки конфліктні та стресові ситуації для дитини, що унеможливлюють навіть перебування позивачів біля онука. Крім того, за ініціативою відповідача [PERSON] припинив спілкування та дружбу зі своїм двоюрідним братом [PERSON] , хоча до лютого 2024 року, їх дружба була дуже міцною. В обґрунтування необхідності своєї присутності відповідач зазначає про те, що позивачі проживають разом з батьком дитини - [PERSON] , який нібито вчиняє насильство над дитиною та нею, вживає алкогольні напої. Такі доводи відповідача позивачі вважають припущеннями, не підтвердженими жодним доказом того, що батько дитини або позивачі якимось чином вчиняли насильницькі дії над дитиною та відповідачем. Також позивачі вказують на те, що відповідач має вплив на онука [PERSON] , постійно йому розповідає про те, що його батько та баба з дідом погані, вигадує неправдиві історії, стосовно поведінки позивачів та батька. Доводи відповідача про необхідність зустрічей позивачів з онуком виключно в її присутності свідчить про те, що відповідач боїться втратити контроль над дитиною. За доводами позивачів, відповідач не надала доказів наявності підстав для обмеження баби та діда у спілкуванні з онуком. (т.1 а.с.119-123) 09 червня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких просить задовольнити позовні вимоги. В поясненнях зазначається, що твердження відповідача про те, що вона ніколи не перешкоджала позивачам у спілкуванні з онуком, не відповідають дійсності. Зазначає, що з часу його окремого проживання з відповідачем - з лютого 2024 року, відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, як третій особі, так і позивачам. Третя особа був вимушений звернутися до органу опіки та піклування та розпорядженням від 11 квітня 2025 року йому був встановлений графік спілкування з сином - щосуботи з 10.00 години до 20.00 години. Однак, з моменту прийняття цього рішення, йому не вдалось реалізувати своє право на спілкування із сином, оскільки відповідач чинить у цьому постійні перешкоди. Крім того, відповідач штучно створює ситуації, які на її думку є проявами домашнього насильства та звертається до поліції. Проте в діях третьої особи не було підтверджено вчинення домашнього насильства. Третій особі 21 квітня 2025 року довелось звернутись до поліції із заявою щодо вчинення домашнього насильства відповідачем та її матір`ю відносно нього та сина. Наголошує, що відповідач вжила всіх заходів, щоб обмежити позивачів та третю особу в будь-якому спілкуванні з сином: перевела дитину 17 лютого 2025 року на сімейну форму навчання; з цього ж числа перестала водити сина на тренування з футболу. 15 січня 2025 року відповідач вчинила сварку з [PERSON] та третьою особою, не даючи спілкуватись з дитиною, спричинила [PERSON] тілесні ушкодження, чим завдала психологічної травми дитині. Крім того, відповідач не дає згоди на відвідування дитиною психолога. Також відповідач повідомляла службу про зміну її та дитини місця проживання - переїзд до м. Миргорода Полтавської області, з цих підстав просила не розглядати питання щодо участі батька у вихованні дитини, при цьому фактично відповідач продовжувала проживати в м. Києві. При цьому, за вказаною в м. Миргороді адресою знаходився гуртожиток та працівникам служби не вдалось провести обстеження умов проживання дитини. Через такі обставини третя особа 16 квітня 2025 року звернувся до поліції із заявою про розшук дитини, за результатами проведеної перевірки було встановлено, що син з матір`ю проживають в м. Києві. Також третя особа не погоджується з доводами відповідача щодо необхідності спілкування позивачів з онуком тільки в присутності матері. Вважає, що відповідач боїться втратити вплив на дитину. (т.1 а.с.152-154) 10 червня 2025 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] , в яких відповідач зазначає, що ніколи не перешкоджала спілкуванню її дитини з бабою та дідом, навпаки, була ініціатором спілкувань та зустрічей. Вважає спір надуманим. Вказує на відсутність доказів її перешкоджанню спілкуванню з дитиною. Також вказує на те, що дитина активна та енергійна, телефон з собою постійно не носить, при цьому не завжди проявляє бажання у спілкуванні. Зазначає, що надані позивачами фото не свідчать про систематичну участь позивачів у вихованні дитини, а лише про те, що відповідач підтримувала родинні зв`язки, як і надані позивачами скріншоти. Посилається на відсутність у неї переписки з позивачами та інших доказів через те, що позивач та третя особа 15 січня 2025 року розбили телефон відповідача. Вказує на образи та погрози з боку позивачів, зазначає про подію, яка мала місце 15 січня 2025 року, з приводу якої в поліції їй було рекомендовано звернутися до суду. Стверджує, що ніколи не розповідала сину погане про позивачів, він сам був свідком зазначених вище подій. На думку відповідача викладений у позовній заяві спосіб спілкування позивачів з дитиною виглядає спробою ізолювати відповідача від дитини. Посилається на те, шо в 2021 році позивачі вивезли дитину без згоди відповідача з Покровська на 4 місяці та переховували дитину від неї. (т.1 а.с.209-213) 30 липня 2025 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] (т.2 а.с.3-7), які за її клопотанням прийняті судом як письмові пояснення (т.2 а.с.65) 01 серпня 2025 року відповідачем [PERSON] подані до суду «пояснення щодо листа третьої особи» (т.1 а.с. 235), які прийняті як відповідь на пояснення третьої особи, як це визначено ч.2 ст. 192 ЦПК України. За доводами відповідача, всі наведені в поясненнях третьої особи твердження є безпідставними та спрямовані виключно на дискредитацію відповідача, як матері дитини та учасника справи, не мають відношення до предмету розгляду справи, тому просить не брати їх до уваги. 11 серпня 2025 року відповідачем [PERSON] поданий до суду уточнений відзив на позовну заяву (т.2 а.с.233-235). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в прийнятті уточненого відзиву відповідача [PERSON] на позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по сіті. (т.3 а.с.1-3) Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Молчанова Н.В., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити, надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи, наполягали на перешкоджанні відповідача в спілкуванні з онуком, зазначали, що поодинокі побачення з дитиною (2-3 рази в 2025 році) відбувались виключно в присутності матері дитини та в часи, визначені органом піки та піклування для спілкування дитини з батьком, посилались на маніпулювання відповідачем думкою дитини та налаштування дитини проти них. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи. Додатково пояснила, що з вересня 2025 року син ходить до школи, навчання триває до 13.30, за виключенням середи, коли уроки тривають до 14:14, по понеділках, середах та четвергах дитина відвідує тренування з атлетики. Наполягала на тому, що не чинить жодних перешкод у спілкуванні позивачів з онуком, які вдаються до образливої поведінки в присутності дитини. Висловила свою згоду на те, щоб спілкування з позивачів з дитиною відбувалось в присутності матері до досягнення дитиною 14 річного віку, для забезпечення психологічного комфорту дитини, один раз на місяць - з 15:00 до 19:00, можливо в п`ятницю, з визначення місця зустрічей за місцем проживання відповідача, без ночівель у позивачів. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні його письмовим поясненням та зауважив, що з урахуванням встановленого йому графіку спілкування з дитиною, визначення таких же часів спілкування позивачів з дитиною не відповідає інтересам дитини та позивачів. Представники третіх осіб Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Муханов А.І. подав через систему «Електронний суд» висновок органу опіки та піклування та заяву, в якій вказаний висновок підтримав, просив справу розглядати без участі представника служби та органу опіки та піклування і прийняти рішення в найкращих інтересах дитини (т.1 а.с.69). Вислухавши учасників справи, опитавши дитину, допитавши свідків, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 1866 від 21 липня 2015 року та видано свідоцтво про народження (повторно) серія [NUMBER] . Батько дитини - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] (т.1 а.с. 15). Учасниками справи визнається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та, відповідно дідом та бабою [PERSON] , [INFO] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 вересня 2021 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.21, 22-23), в якій проживають позивачі та третя особа, що визнається учасниками справи. Відповідач [PERSON] , як внутрішньо переміщена особа, з сином [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.31) З пояснень в судовому засіданні сторін та третьої особи вбачається, що батьки дитини [PERSON] , [INFO] , з лютого 2024 року спільно не проживають, дитина проживає з матір`ю. З наданих відповідачем фотокопій СМС-листування вбачається, що в грудні 2024 року між сторонами ще відбувалось листування з приводу побачень з дитиною (т.2 а.с.8, 21). Також відповідачем надані фотознімки із зображеннями [PERSON] та його двоюрідного брата, датовані 2024 роком (т.2 а.с.12-13, 25-34). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні (частина перша статті 257 СК України). Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення (частина друга статті 257 СК України). Тлумачення статті 257 СК України свідчить, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення. Спори щодо участі баби, діда, прабаби, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (стаття 263 СК України). Суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України). Тлумачення статті 159 СК України та статті 257 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поширюються, у тому числі, і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі "Kruskic v. Croatia" від 25 листопада 2014 року, § 108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність" (рішення ЄСПЛ у справі "Bogo№osovy v. Russia" від 05 березня 2019 року, § 82). Подібні правові висновки щодо врахування найкращих інтересів дитини висловлені у рішенні ЄСПЛ від 23 липня 2019 року у справі "Швець проти України" ("Shvets v. Ukrai№e", заява № 22208/17), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15 (провадження № 61-14491сво20). Крім того, ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" ("Mamchur v. Ukrai№e", заява № 10383/09, пункт 100). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15 (провадження № 61-14491сво20) зазначено, у тому числі, те, що для врахування балансу інтересів у цій справі суд звертається до положення статті 257 СК України, згідно з якою баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Тлумачення наведених норм матеріального права у системному поєднанні з прецедентними рішеннями ЄСПЛ дає підстави вважати, що дід має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Саме збалансування наведених вище прав і гарантій має бути основою для належного виконання рішення суду про участь у спілкуванні дитини з бабою. Вказані за змістом висновки викладено Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 607/9336/20 (провадження № 61-20367св21), вирішуючи питання про права діда та баби на спілкування зі своєю онукою та на участь у її вихованні. За матеріалами справи вбачається, що 07.01.2025 позивачі звертались до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації щодо усунення перешкод та визначення годин спілкування з онуком [PERSON] , [INFO] , та отримали відповідь від 15.01.2025, з якої убачається, що спеціалістами служби проведено бесіду з матір`ю дитини - [PERSON] , яка пояснила, що спілкуванню сина з бабою та дідом не перешкоджає, бажає, щоб позивачі виховували дитину в дусі поваги до матері, любові до своєї сім`ї та родини. За адресою проживання дитини обстежено житлово-побутові умови, створено належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Також цим листом рекомендовано позивачам звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з онуком, якщо вони вважають, що такі перешкоди створені. (т.1 а.с.20) Сторонами не заперечується, що 15.01.2025 року між позивачем [PERSON] , третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] мала місце конфліктна ситуація в присутності дитини, яку відповідач знімала на телефон, через що той був розбитий [PERSON] , уривки цього конфлікту зафіксовані на наданих сторонами копіях відеозаписів (т.1 а.с.241, т. 2 а.с.238), звернення відповідача з приводу пошкодження її телефона було зареєстровано в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» та повідомлено відповідача про відсутність даних, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення (т.2 а.с.23). З відповіді директора початкової школи №332 Дарницького району м. Києва вбачається, [PERSON] , [INFO] , навчається в ПШ №332 з 01.09.2022, станом на 20.02.2025 є учнем 3-А класу та перебуває на сімейній формі навчання. (т.1 а.с.167) Згідно наявної в матеріалах справи довідки ДЮСШ «АТЛЕТ» від 14.03.2025, [PERSON] , [INFO] , займається в ДЮСШ «АТЛЕТ» з 01.11.2023 та згідно доповідної тренера-викладача не відвідує тренувальні заняття з 17.01.2025 по день надання довідки. (т.1 а.с.166) В матеріалах справи наявні фотокопії СМС-листування за серпень 2024 року, грудень 2024 року - січень 2025 року (т.1 а.с.100-108), за змістом яких [PERSON] наполягає на зустрічах з онуком, які не відбулись з різних причин, у тому числі й поважних. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що вказане листування відбувалось, в тому числі й між позивачами та відповідачем, при цьому відповідач наполягала на тому, що надана переписка вирвана з контексту листування. Крім того, позивачами подані до суду фотокопії СМС-листування між сторонами за період 2018 року - 2022 року, за змістом якого вбачається турботливе ставлення позивачів до онука (т.1 а.с.120-141), що відображено й на фотознімках за 2020 рік (т.1 а.с.142-148). За змістом відповіді Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб, наданої на звернення батька дитини, станом на 12.05.2025 року від матері дитини - [PERSON] згоди на консультації психолога з дитиною, не отримано. (т.1 а.с.162) Як убачається з відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.05.2025, наданої на звернення батька дитини, та витягу з протоколу №7 від 09.04.2025 засідання комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, 08.04.2025 [PERSON] на адресу Служби надіслала заяву, в якій повідомила, що вона з сином [PERSON] переїхали в м. Миргород Полтавської області та додала довідку ВПО. (т.1 а.с.176, 182) З відповіді Служби у справах дітей Миргородської міської ради Полтавської області від 14.04.2025 вбачається, що 11.04.2025 перед обстеженням умов проживання дитини [PERSON] за адресою, вказаною в довідці ВПО, між працівниками відділу та [PERSON] відбулась телефонна розмова з метою уточнення адреси місця проживання дитини з матір`ю, зокрема номеру кімнати, оскільки будівля за вказаною адресою є гуртожитком. [PERSON] спочатку відмовлялась надавати інформацію про місце їхнього проживання, однак згодом повідомила, що має намір знятися з обліку внутрішньо переміщених осіб, які проживають на території Миргородської міської територіальної громади, та повернутися до попереднього місця проживання у м. Київ. Службі у справах дітей не вдалося провести обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . (т.1 а.с.181) [PERSON] - батьком дитини було подано до Миргородського районного ВП ГУНП в Полтавській області заяву про розшук дитини - [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.177-178), у відповідь на яку листом від 23.04.2025 батька дитини було повідомлено, що в ході проведеної перевірки встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] (т.1 а.с.179) Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 квітня 2025 року №211 визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкувань з малолітнім сином - щосуботи з 10:00 години до 20:00 години. (т.1 а.с. 158) Відповідно до висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.04.2025 (протокол засідання комісії від 09.04.2025 №7) орган опіки та піклування вважає за можливе визначити участь баби [PERSON] та діда [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкувань щосуботи з 10:00 години до 20:00 години. (т.1 а.с. 70-зворот - 71) Судом було запропоновано сторонам врегулювати мирним шляхом часи спілкування позивачів з дитиною, у зв`язку із чим сторонами здійснювалось СМС-листування (т.2 а.с.80-113, 138-170) та листування (т.2 а.с.118-122, 212-213), проте зустрічі позивачів з онуком так і не відбулись, відповідач наполягає на тому, що Федір не бажає бачитись з бабою та дідом. При цьому судом установлено, що між сторонами принаймні з початку 2025 року склались особисті неприязні стосунки внаслідок невдалих сімейних відносин між відповідачем та батьком дитини. Наведене випливає не лише з поведінки сторін в судовому засіданні, а й підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст. 171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода чи незгода дитини на спілкування з бабою та дідом не повинна бути абсолютною для суду, якщо така позиція не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання щодо спілкування з дитиною з огляду на те, що погляди дитини не завжди можуть відповідати її інтересам та можуть бути висловлені під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18 наголошено, що враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з матір`ю, яка чинить перешкоди в спілкування батька з дочкою, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зав`язків батька та дитини). При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст. 171 СК України був опитаний малолітній [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що поживає з матір`ю, до цього спілкувався з бабою та дідом не дуже часто, коли тимчасово мешкав з позивачами та батьком у м. Києві, бачив, як останні вживали алкогольні напої, повідомив, що дідусь розбив телефон мами, тому не бажає спілкуватись з бабою та дідом. Пояснив, що нещодавно почав відвідувати заняття з легкої атлетики. Повідомив, що може зустрічатись з бабою та дідом 1 раз в місяць. Після опитування дитини позивачами були надані довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричного огляду, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 14.20.2025, в яких відображено, що у [PERSON] та [PERSON] психіатричних та наркологічних розладів не виявлено (т.2 а.с. 49-зворот, 50-зворот) Надані дитиною відповіді з приводу його ставлення до побачень з позивачами, в тому числі й з приводу періодичності такого спілкування, повною мірою відображають позицію відповідача з цього приводу, яка висловлювала свою згоду на те, щоб спілкування позивачів з дитиною відбувалось виключно в її присутності один раз на місяць. При оцінці пояснень дитини, суд також враховує вікові психологічні особливості дитини та здатність до критичної оцінки подій, її залежність від матері, з якою дитина проживає вдвох протягом тривалого часу, вплив на дитину негативного ставлення матері до баби та діда. Отже висловлювання малолітньої дитини щодо її ставлення до баби та діда, на переконання суду свідчать про глибоку психологічну залежність дитини від матері, яка формує ставлення дитини до позивачів. Тому суд вважає, що небажання дитини спілкуватися з бабою та дідом, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про те, що їх періодичне спілкування не буде відповідати інтересам дитини. За заявою позивачів судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так свідок [PERSON] суду показав, що сторін знає з 2023 року, син свідка та [PERSON] займались футболом, [PERSON] востаннє він бачив восени 2024 року, з 2024 року, коли на футболі були присутні позивачі, відповідач знімала їх на телефон, в подальшому відповідач перестала приводити сина на тренування з футболу. За змістом детальних пояснень допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] - матері невістки позивачів, [PERSON] - невістки позивачів, [PERSON] - племінниці позивача [PERSON] , [PERSON] - сина позивачів, убачається що до середини 2024 року позивачі постійно тісно спілкувались з онуком [PERSON] , який періодично гостив у них, проте Федір в 2024 році припинив спілкування як з позивачами так і зі свідками та двоюрідним братом - сином [PERSON] та [PERSON] , позивачі весь час скаржились на перешкоджання відповідача в їх спілкуванні з онуком. Свідок [PERSON] додатково показала, що [PERSON] перестав відповідати на дзвінки двоюрідного брата, повідомивши, що йому не можна. Свідок [PERSON] також показав, що влітку 2025 року привозив позивача [PERSON] під будинок, де проживають відповідач з сином, відповідач все знімала на телефон, зустріч тривала 3-4 хвилини. З наданої відповідачем копії здійсненого нею відеозапису (т.2 а.с. 221) вбачається, що [PERSON] відмовляється брати у батька подарунки від нього та баби і діда, запитує, чому батько та позивачі «подали на маму до суду». Інші надані відповідачем аудіозаписи (т.1 а.с.215, 241) повторюють один одне та не містять інформації щодо предмету доказування в розрізі спірних правовідносин між сторонами (мамою дитини, бабою та дідом). Допитана в судовому засіданні за заявою відповідача свідок [PERSON] - мати відповідача у справі, яка мешкає в м. Миргороді, з донькою та онуком ніколи не проживала, все про що свідок обізнана з приводу відносин між сторонами та дитиною, їй відомо зі слів відповідача та онука [PERSON] , з яким вона з 2022 року про позивачів не розмовляла. Також показала, що позивач [PERSON] писала їй образливі СМС-повідомлення. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи надані сторонами пояснення та досліджені докази в їх сукупності, судом установлено, що між сторонами принаймні з початку 2025 року склались конфліктні, неприязні відносини та відсутність компромісу щодо порядку зустрічі та виховання малолітньої дитини, однак сама по собі наявність неприязних відносин між сторонами не може слугувати підставою для обмеження у спілкуванні. Те, що поодинокі побачення позивачів з онуком відбуваються виключно в присутності матері дитини, з урахуванням конфлікту між сторонами, має негативний вплив на дитину, яка стає свідком таких конфліктів. При цьому баба та дід мають право на особисте спілкування з онуком, а мати не має права перешкоджати в такому спілкуванні, якщо воно не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. У таких чутливих правовідносинах, забезпечення відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її бабою та дідом повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з родичами. За матеріалами справи не встановлено обставин, які давали б підстави вважати, що спілкування позивачів з онуком може призвести до негативних наслідків, перешкоджатиме нормальному розвиткові дитини, за умови здійснення такого спілкування без присутності матері дитини, адже всі зустрічі між сторонами відбуваються у вкрай негативній атмосфері. В даному випадку необхідно керуватися виключно якнайкращими інтересами дитини, яка має право на побачення та спілкування з бабаю та дідом, що відповідає вимогам закону, проте забезпечення цього права повинно узгоджуватися з інтересами самої малолітньої дитини. Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є одвічні, гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, а також іншими членами сім`ї, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення. Судом установлено, що позивачі активно і стабільно проявляють бажання щодо спілкуванні із онуком. Жодних обставин, які б унеможливлювали право позивачів на спілкування з малолітнім онуком чи обставин, які б свідчили про таке спілкування позивачів з дитиною, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини або обумовлювало їх побачення з онуком у присутності інших осіб, судом не встановлено. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що в межах даного спору позивачами надані належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують неправомірні дії відповідача, пов`язані зі створенням перешкод у спілкуванні баби та діда з малолітньою дитиною. Згідно з ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вже зазначалось вище, на виконання ухвали суду Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація надала висновок, згідно якого орган опіки та піклування вважає за можливе визначити участь баби [PERSON] та діда [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкувань щосуботи з 10:00 години до 20:00 години. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд зазначає наступне. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає даний висновок не обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні відомості щодо проживання дитини з матір`ю та місця проживання позивачів, де створені належні умови для проживання та розвитку дитини, відображення бажання баби та діда бачитись та спілкуватись з онуком. З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку. Суд звертає увагу на те, що визначення саме наведеного у висновку графіка спілкування позивачів з онуком не містить у висновку жодного обґрунтування, а такий графік є тотожним графіку, встановленому розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 квітня 2025 року №211, яким визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що обмежує, як позивачів так і батька приділяти належну увагу дитині, не сприятиме як встановленню між позивачами та онуком, так і встановленню між батьком та сином належної комунікації і, як наслідок, не відповідатиме інтересам дитини. З наведених підстав, а також виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, суд не може погодитись з висновком органу опіки та піклування. При цьому, запропонований у позовній заяві графік зустрічей баби та діда з онуком у першу та третю п`ятниці з 13:30 години до 18:00 години неділі кожного місяця, також не є прийнятним, оскільки матиме наслідком обмеження прав матері дитини на достатнє спілкування із сином, в той час, як батьки дитини мають рівне між собою та переважне перед бабою та дідом право на участь у вихованні дитини. Інші вимоги позовної заяви як то безперешкодне спілкування по телефону та іншими засобами зв`язку, спільний відпочинок влітку - протягом двох тижнів за погодженням з батьками дитини, без присутності матері та встановлення судом такого спілкування не суперечитиме інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав баби та діда щодо онука. Враховуючи викладене, суд, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, її віку, враховуючи психічний та фізичний стан малолітньої дитини, відсутність даних про наявність будь-яких протипоказань, викликаних здоров`ям дитини, а також враховуючи поведінку сторін, між якими немає порозуміння, що може негативно вплинути на розвиток та психо-емоційний стан дитини, в разі визначення побачень з дитиною виключно в присутності матері, без права вивозити дитину з місця її проживання та виключно за її бажанням, з метою налагодження комунікації між бабою, дідом та дитиною, вважає за необхідне визначити наступний спосіб участі позивачів у спілкуванні та вихованні онука: безперешкодне спілкування по телефону та іншими засобами зв`язку; встановити графік спілкування: у першу та третю п`ятниці кожного місяця з 15:00 години до 20:00 години, без присутності матері; спільний відпочинок влітку - протягом двох тижнів за погодженням з батьками дитини, без присутності матері, зобов`язавши при цьому відповідача не чинити позивачам перешкод у спілкуванні з онуком. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення в рішенні суду, питання вичерпності висновків суду, суд виходить з того, що у справі, що розглядається в даному провадженні, учасникам спору в рішенні було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Щодо інших доводів учасників справи, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних і письмових поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.(ч.1 ст. 209 ЦПК України) Виходячи з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 605,60 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial