Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю ««Коллект Центр» звернулося до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до[PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на їх користь заборгованість за кредитним договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011. Свої позовні вимоги мотивують тим, 29.09.2011 між АТ «Райффайзен банк» та [PERSON] було укладено договір № 010/0040/82/0155632, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 3700 грн., строк користування кредитом 24 місяці. Банк належним чином виконав свої зобов`язання і надав відповідачці кредит у визначених договором порядку та розмірі. Натомість [PERSON] порушила взяті зобов`язання щодо внесення платежів з повернення коштів за договором. 20.09.2019 між АТ «Райффайзен банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір №114/2-19-F, відповідно до умов якого банк відступив право вимоги до позичальників, в т.ч. за Договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011, що укладений між АТ «Райффайзен банк» та [PERSON] .. У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр»,в тому числі за Договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011, відповідно до договору відступлення права вимоги № 29-11/2022 від 29.11.2022. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості за договором, що підлягає стягненню з відповідачки на день звернення до суду становить - 40968 (сорок тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн 23 коп.., з яких: 23527.52 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 15570.05 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 1495,51 грн. інфляційні збитки; 375,15 грн. нараховані 3% річних. Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі -2422,40 грн. витрат по сплаті судового збору та 16000 грн. понесених ним витрат на правову допомогу. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області - 30 вересня 2025 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 04.11.2025 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, де просить відмовити у задоволенні позову, оскільки заявлені вимоги є необгрунтованими, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а також подані неналежним кредитором. У разі, якщо суд визнає доведеним право вимоги Позивача, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням таких обставин: нарахування відсотків після 04.09.2019 року є неправомірним, відсотки можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування або відповідно до ст. 625 ЦК України (3% річних) після прострочення виконання; збільшення кредитного ліміту понад 6 200 грн здійснювалось банком самовільно, без належного письмового повідомлення клієнта, що суперечить умовам договору. Визнати недопустимими надані позивачем копії документів (у тому числі договорів відступлення права вимоги, актів приймання-передачі, реєстрів боржників), оскільки вони не містять ознак достовірності, не завірені належним чином і не підтверджують перехід права вимоги відповідно до ст. 76-80 ЦПК України. 24.11.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено наступне. Щодо набутого позивачем права грошової вимоги до відповідачки. 20.09.2019 було укладено договір №114\\2-19-F відповідно до якого АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №010/0040/82/0155632. У відповідності до п. 2.4 такого Договору, 2.4. внаслідок передачі (відступлення) Прав Вимоги за цим Договором, Новий кредитор заміняє Первісного кредитора у Кредитних договорах, що входять до Портфеля Заборгованості і відповідно вказані у Реєстрі (ах) Боржників, та набуває прав грошових вимог Первісного кредитора, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за Кредитними договорами. Сторони погодили, що кожен наступний Реєстр Боржників доповнює, а не замінює попередній. Права Вимоги переходять до Нового кредитора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього викупу. Зокрема, але не виключно, до Нового кредитора переходить: право здійснювати нарахування та стягнення процентів за Кредитними договорами з Дати відступлення Прав Вимоги за умови дотримання вимог чинного законодавства України, право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення Боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у Боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов Кредитного договору. Так, до позовної заяви було долучено платіжне доручення № 1 на підтвердження розрахунку за Договором, відповідний сканований витяг із реєстру боржників в якому міститься посилання на відповідачку, номер кредитного договору, суму боргу та інші відомості, надано також електронний витяг із такого реєстру. 29.11.2022 було укладено договір № 29-11/2022 відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №010/0040/82/0155632. У відповідності до п. 5.2 такого Договору, права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). Так, до позовної заяви було долучено відповідний Додаток № 4, Акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підтвердження оплати від 28.02.2023, витяг із реєстру боржників, в якому за порядковим номером 8079 міститься посилання на відповідачку, номер кредитного договору, суму боргу та інші відомості. Окрім того, надано копію Додаткової угоди № 4/3 від 02.02.2025 із витягом із Додатку № 1 до Додаткової угоди № 4/3 від 04.02.2025, який підписаний сторонами такого Договору. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №010/0040/82/0155632. Недоречним є посилання на ненадання оригіналів доказів та неналежним чином завірених копій доказів із огляду на наступне. Звернення учасників справи до суду з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет є альтернативою звернення до суду з паперовими документами та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником. Усі документи, що надійшли до суду через підсистему «Електронний суд», вважаються такими, що подані з використанням власного електронного підпису. Тобто, всі докази, які подані із позовною заявою є належним чином завірені позивачем. Недоречним є також посилання відповідачки на анулювання ліцензії фінансової установи ТОВ «Вердикт Капітал» станом на дату підписання Додаткової угоди № 4/3 від 04.02.2025, адже сам Договір було підписано 29.11.2022. Більше того, такою додатковою угодою із-за технічної описки були внесені зміни в Реєстр боржників в електронному вигляді. Із врахуванням вищезазначеного, вважають, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено право вимоги до відповідачки, а аргументація відзиву та вимога витребувати оригіналів таких доказів спрямована для затягування розгляду даної справи. Щодо збільшення кредитного ліміту. 29.09.2011 між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та [PERSON] укладено Договір № 010/0040/82/0155632. П. 2.5. Договору передбачено, що розмір ліміту кредитування за цим Договором встановлюється у розмірі відповідно до п. 1.3. цього Договору та може змінюватись в порядку, передбаченому цим Договором. Ліміт кредитування не може бути використаним для здійснення операцій з примусового стягнення коштів з Рахунку Позичальника. П. 3.10. Договору передбачено, що Сторони домовились, що Кредитор має право збільшити ліміт кредитування за цим Договором без укладання з Позичальником будь-яких додаткових угод до Договору. У цьому випадку Сторони встановлюють наступний порядок зміни ліміту кредитування: про збільшення ліміту кредитування Кредитор повідомляє Позичальника письмово за 30 робочих днів до дати зміни. Протягом зазначеного строку Позичальник має право подати до Кредитора письмове заперечення щодо зміни ліміту кредитування. Ненадання такого заперечення або користування кредитом після набуття чинності зміни розміру ліміту кредитування свідчить про згоду Позичальника на зміну умов цього Договору у частині зміни ліміту кредитування. Додатковою угодою до Кредитного договору від 14.08.2013 встановлено, а саме п. 10.1-10.4 наступне: 10.1. Максимальний розмір Кредиту за Договором складає 200 000 (двісті тисяч) гривень. В межах Максимального ліміту встановлюється поточний ліміт Кредиту (далі Поточний ліміт) Поточний ліміт діє в межах календарного місяця (далі Період), в якому він встановлений. 10.4. Клієнт має право отримувати Кредит при наявності встановленого Максимального ліміту та Поточного ліміту (далі разом Ліміти). У разі скасування Лімітів Клієнт не має права використовувати Кредит. Аналогічні норми визначені в Додаткові угоді від 14.06.2013. Як вбачається із розрахунку боргу, 13.07.2012, 15.11.2013, 18.07.2014, 10.04.2015, 29.01.2016, 16.09.2016, 05.05.2017 збільшувався кредитний ліміт в межах максимального розміру кредитного ліміту (200 000,00 грн.). Із вищезазначеного слідує, що розмір кредитного ліміту збільшувався банком, про що була обізнана відповідачка, разом із тим, неповідомлення відповідачки про збільшення такого ліміту, якби таке мало місце не змінює розмір заборгованості із огляду на наступне. П. 5.2 Додаткової угоди від 14.06.2013 та від 14.08.2013 визначено, що відсоткова ставка за недозволеним овердрафтом встановлена на рівні визначеному в п. 1.4 Договору (36% річних). Тобто, договором та додатковими угодами передбачено сплату відсотків як за дозволений овердрафт так і за недозволений, що в свою чергу свідчить, що сума боргу в кожному із таких випадків буде незмінною. В даному випадку важливим є те, що умовами договору та додаткових угод передбачено сплату відсотків за недозволеним овердрафтом, що в свою чергу дає підстави вважати, що проведений розрахунок боргу відповідає умовам договору. Щодо пролонгації умов кредитного договору. У відповідності до п. 2.7. Кредитного договору, Кредитор має право подовжити строк дії ліміту кредитування, встановленого в п. 1.4. цього Договору на строк, зазначений в п. 1.6. Договору, за умови, що на останній робочий день строку дії ліміту кредитування буде дотримуватись кожна з наступних умов: - Кредитор не отримав листа Позичальника про відмову від подовження строку дії ліміту кредитування; - відсутні факти невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором; відсутні умови, передбачені розділом 7 цього Договору. У відповідності до п. 1.6 Договору строк ліміту складає 24 місяці. Двома Додатковими угодами від 14.06.2013 та від 14.08.2013 строк користування кредитом складає 48 місяців. У відповідності до п. 1.2. Додаткової угоди від 14.08.2013 дата закінченняикористування кредитом 14.08.2017. У відповідності до п. 9.3 Додаткової угоди від 14.08.2013, без укладання додаткових угод до Договору, Банк має право продовжити Строк користуванняи Кредитом на той самий строк, за умови, що на останній робочий день Строку користування Кредитом банк не отримав листа Клієнта про відмову від продовження Строку користування Кредитом. Використання Клієнтом за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів після подовження Строку користування Кредитом розглядається як згода Клієнта на подовження Строку користування Кредитом. Строк користування Кредитом може бути подовжений, в тому числі без перевипуску ПК в разі настання обставин згідно п. 3.14 або 10.5 з метою виконання обов`язку Клієнта щодо погашення Кредиту без права його отримання, про що Банк повідомляє Клієнта в порядку, аналогічному тому, що вказаний в пункті 10.3 Договору. Як вбачається із матеріалів справи, кредитор не отримував від позичальника листа про відмову від продовження строку кредитування, продовжував користуватись кредитним лімітом. Із розрахунку боргу первісного кредитора вбачається, що 07.08.2017 було пролонговано кредитний договір. Тобто, із 07.08.2017 у відповідності до п. 9.3 Додаткової угоди Договір пролонговано на 48 місяців у відповідності до п. 1.2 Додаткової угоди від 14.08.2013. Як вбачається із розрахунку боргу ТОВ «Вердикт Капітал», відсотки було нараховано до 13.08.2021. Із вищезазначеного слідує, що відсотки нараховувались виключно в межах строку кредитування із врахуванням продовження строку користування кредитом. Також, недоцільним є посилання відповідачки на те, що будь яким із кредиторів було надіслано вимогу відповідачці, адже від первісного кредитора було отримано «ПОПЕРЕДЖЕННЯ про необхідність виконання зобов`язання» (без визначених строків сплати боргу), від ТОВ «Вердикт Капітал» боргове повідомлення із пропозицією сплатити борг. Тобто, факту отримання вимоги відповідачкою про погашення боргу будь яким із кредиторів немає. З приводу розрахунку боргу. Так, до позовної заяви було долучено розрахунок боргу первісного кредитора. Окрім того, долучено розрахунок боргу ТОВ «Вердикт Капітал», в якому відображений період донарахування відсотків, відсоткову ставку, суми погашень боржником (вони відсутні). Тобто, всі розрахунки боргу є максимально детальними. Із врахуванням вищезазначеного, вважають, що позовні вимоги є аргументованими, що підтверджується належними, достовірними та допустимими доказами. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача зазначають наступне. Договірні відносини між ТОВ «Коллект Центр» та ФОП [PERSON] за Договором є виключно цивільно-правовими правовідносинами між сторонами цього договору і не впливають на жодні права Відповідача у справі. Вони мають на меті лише обумовлені угодою обов`язки та відповідні дії сторін даного договору, що не суперечать правовим нормам та не зачіпають інтереси третіх осіб. Відтак, будь-які посилання на цей договір з метою доведення порушень прав Відповідача є необґрунтованими. Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Із врахуванням вищезазначеного, заявлена до стягнення сума витрат позивача є співмірною зі складністю даної справою, зворотного відповідачем не доведено. 17.11.2025 від відповідачки надійшло заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що підтримує обгрунтовані мотивування невизнання позову, зазначеного у відзиві на позовну заяву, та дала аналогічні заперечення. 03.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де зазначив що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають до задоволення, надали пояснення в межах пред`явленого позову. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності . Належним чином повідомлена відповідачка, в судове засідання не з"явилася надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не визнає. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.09.2011 між АТ «Райффайзен банк» та [PERSON] було укладено договір № 010/0040/82/0155632. За умовами договору позичальнику було надано кредит у розмірі 3700,00 грн., строк кредиту 24 місяці. Згідно п. 2.5. Договору передбачено, що розмір ліміту кредитування за цим Договором встановлюється у розмірі відповідно до п. 1.3. цього Договору та може змінюватись в порядку, передбаченому цим Договором. Ліміт кредитування не може бути використаним для здійснення операцій з примусового стягнення коштів з Рахунку Позичальника. А як зазначено у пункті 3.10 Договору передбачено, що Сторони домовились, що Кредитор має право збільшити ліміт кредитування за цим Договором без укладання з Позичальником будь-яких додаткових угод до Договору. У цьому випадку Сторони встановлюють наступний порядок зміни ліміту кредитування: про збільшення ліміту кредитування Кредитор повідомляє Позичальника письмово за 30 робочих днів до дати зміни. Протягом зазначеного строку Позичальник має право подати до Кредитора письмове заперечення щодо зміни ліміту кредитування. Ненадання такого заперечення або користування кредитом після набуття чинності зміни розміру ліміту кредитування свідчить про згоду Позичальника на зміну умов цього Договору у частині зміни ліміту кредитування. 20.09.2019 між АТ «Райффайзен банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір №114/2-19-F, відповідно до умов якого банк відступив право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011, що укладений між АТ «Райффайзен банк» та [PERSON] . Вказане підтверджується Договором про відступлення права вимоги №114/2-19-F, реєстром боржників від 13.11.2019 року до Договору про відступлення права вимоги №114/2-19-F, актом приймання передавання реєстру боржників. Згідно п. 2.4 Договору, внаслідок передачі (відступлення) Прав Вимоги за цим Договором, Новий кредитор заміняє Первісного кредитора у Кредитних договорах, що входять до Портфеля Заборгованості і відповідно вказані у Реєстрі (ах) Боржників, та набуває прав грошових вимог Первісного кредитора, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за Кредитними договорами. Сторони погодили, що кожен наступний Реєстр Боржників доповнює, а не замінює попередній. 29.11.2022 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги за №010-0040/82/0155632, згідно якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011 , що укладений між АТ «Райффайзен банк» та [PERSON] . Вказане підтверджується Договором про відступлення права вимоги №010-0040/82/0155632 від 29.11.2022, реєстром боржників до Договору про відступлення права вимоги №010-0040/82/0155632 від 29.11.2022, актом приймання передавання реєстру боржників. Згідно п. 5.2 Договору, права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). Так, відповідно до Додатку № 4, Акт зарахування зустрічних однорідних вимог на підтвердження оплати від 28.02.2023, витяг із реєстру боржників, в якому за порядковим номером 8079 міститься посилання на відповідачку, номер кредитного договору, суму боргу та інші відомості. Окрім того, надано суду копії Додаткової угоди № 4/3 від 02.02.2025 із витягом із Додатку № 1 до Додаткової угоди № 4/3 від 04.02.2025, які підписані сторонами Договору. Долучені до матеріалів справи розрахунки свідчать про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором кредиту № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011 , виникла заборгованість у розмірі 40968 (сорок тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн 23 коп з яких: 23527.52 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 15570.05 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 1495,51 грн. інфляційні збитки; 375,15 грн. нараховані 3% річних. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Норма статті 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону № 675-VIII). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Наявний в матеріалах справи договір факторингу, витяг з реєстрів прав вимог підтверджують належне набуття позивачем права вимоги до відповідача і сумнівів щодо цього копії документів з цього приводу не викликають. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України. Суд зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, неоднозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування. Крім того, суд звертає увагу на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначав, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. На підставі вищенаведеного, позовні вимоги ТОВ "Коллект центр" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011 в частині стягнення тіла кредиту в розмірі - 23527.52 грн.; заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги в розмірі - 15570.05 грн. є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо нарахування інфляцйних збитків та нарахованих 3% річних, то судом встановлено наступне. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/16692/16-ц зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У справі, що розглядається, у відповідача виник юридичний обов`язок по сплаті заборгованості за кредитом, а тому позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Таким чином, враховуючи невиконане зобов`язання за кредитним договором, позивач як новий кредитор має право на судовий захист у спосіб застосування положень ст. 625 ЦК України у вигляді нарахування 3% річних та інфляційних втрат. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач неналежно виконує взяті зобов`язання за укладеним договором про надання споживчого кредиту №4157782 від 15 травня 2021 року й відповідно не надав суду доказів на спростування вказаного, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення інфляційних збитків в розмірі 1495,51 грн. та нарахованих 3% річних є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищевикладено, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги слід задовольнити, а саме стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "Коллект центр" про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/0040/82/0155632 від 29.09.2011 в розмірі 40968 (сорок тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) грн 23 коп., з яких: 23527.52 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 15570.05 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 1495,51 грн. інфляційні збитки; 375,15 грн. нараховані 3% річних. З приводу стягнення судових витрат судом встановлено наступне. Щодо сплати витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Так, згідно з ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження факту понесених судових витрат та підтвердження повноважень адвоката, стороною позивача були надані для суду такі докази: договір про надання правової (правничої) допомоги від № 02-09/2024-6 від 02.09.2024; тарифи та послуги ФОП [PERSON] ; Заявка на надання юридичної послуги №10 від 01 серпня 2025 року, Витяг з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 29.08.2025. Так, в Витязі з Акту №8 про надання юридичної допомоги від 29.08.2025 вказано, що адвокатом надано позивачу правову допомогу (послуги), які складаються з: 12 000 гривень - складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду ( за три години); 4000 грн - вивчення матеріалів справи (дві години); Загальна сума, яку позивач мав сплатити за надані адвокатом послуги становить - 16000 гривень. Згідно із ст. ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East\Alliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги,входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» 21 грудня 2001 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертоюстатті 137 ЦПК України. Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved