Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] . В обґрунтування позивач вказав, що на підставі ордеру № 18 від 01.12.2011 відповідач [PERSON] з [PERSON] зареєстровані і поселилися в кімнаті [ADDRESS] .\~ Вказане житло є гуртожитком і належить до комунальної власності територіальної громади міста в особі позивача. Позивач зазначає, що з 2011 року відповідачі у вказаній кімнаті гуртожитку фактично не мешкали, а згодом стали здавати її в оренду стороннім громадянам. Підтвердження не проживання відповідачів в цьому житлі є з лютого 2014 року, хоча їх непроживання там було значно раніше і повертатися вони не мають намірів. Дія ордера на право заселення в цей гуртожиток і мешкання у кімнаті [ADDRESS] у відповідачів була до 01 лютого 2014 року, але вони не мешкали там і раніше. Отже, фактично в лютого 2014 року відповідачі виїхали з житла позивача і мешкають в іншому місці, з того часу відповідачі в кімнаті гуртожитку цього будинку в місті Дніпрі не мешкають, там немає їх речей, але в кімнаті залишилися зареєстрованими, відповідачі виїхали з цього житла і з того часу в ньому не проживають, де вони зараз конкретно оселилися позивачу невідомо. Відповідачі у вказаному житлі не мешкають без поважних причин більше семи років, фактично звільнили спірне житло, не мешкають понад шість місяців, за комунальні послуги не сплачують, але їх реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. У зв`язку з чим, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом в цій кімнаті. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02.11. 2021 позовні вимоги задоволено. Усунуто для Дніпровської міської ради перешкоди в користуванні і розпорядженні кімнатою в кімнаті [ADDRESS] з боку [PERSON] та [PERSON] , визнавши [PERSON] та\~ [PERSON] особами, які втратили право користування цим житловим приміщенням: кімнатою в кімнаті [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 2 270 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2024 рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02.11.2021 скасовано, цивільна справа за позовом Дніпровської міської ради до [PERSON] та [PERSON] , треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, направити для розгляду до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 03.04.2025 залучений до участі у справі за позовною заявою Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою що втратила право користуватися житловим приміщенням як третя особа орган опіки та піклування в особі Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради. Відповідачі проти задоволення позову заперечували та зазначили, що надані позивачем акти про відсутність відповідачів в кімнаті не містять відомостей про огляд кімнати із середини і можуть свідчити лише про відсутність відповідачів в час їх складання. Відомості про нібито проживання в спірній квартирі квартирантів взагалі нічим не підтверджені. Відповідачка у 2018 році вимушена була покинути кімнату в гуртожитку з поважних причин, оскільки тяжко захворіла її мати, однак речей із кімнати не вивозили. З кімнатою зв`язку не втрачали, сплачували комунальні послуги, ночували в ній тоді, коли з урахуванням життєвих обставин з`являвся можливий час для відпочинку. Крім того, представник відповідачів пояснював, що у наданих актах взагалі не встановлювалася факт непроживання [PERSON] . Протокольною ухвалою від 17.08.2025 закрито підготовче засідання, призначений розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач просила позов задовольнити, посилалась на те, що вже Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення з урахуванням всіх обставин справи. Відповідач 1 та представник відповідачів надали пояснення, просили відмовити у позові. Зазначили, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення прийнято з порушенням правил підсудності та скасоване постановою апеляційного суду, тому не можна його брати до уваги. Треті особи у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, будь-яких заяв, клопотань не надали. У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 05.12.2025. Судом встановлено, що на підставі ордеру№ 18 від 01.12.2011 [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані і поселилися в кімнаті [ADDRESS] .\~Дія ордеру на право заселення в гуртожиток і мешкання у цій кімнаті до 05.11.2012 ( а.с.9). Також на підставі ордеру № 37 від 04.02.2013 [PERSON] та [PERSON] мешкали у кімнаті [ADDRESS] .\~Дія ордеру на право заселення в гуртожиток і мешкання у цій кімнаті до 01.12. 2014 ( а.с.10). Зазначене житло є гуртожитком і належить до комунальної власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. За довідкою КП «Жилсервіс-5» [PERSON] станом на 29.08.2019 зарееєстрована за адресою: [ADDRESS] зі своїм сином- [PERSON] [INFO] ( а.с.15). За інформацією КП «Жилсервіс-5» , яка вказана у довідці від 19.02.2020, на ім`я [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс 5» ДМР з 01.09.2012 та дійсний по теперішній час (а.с.8). В актах комісії КП «Жилсервіс -5» за участі жильців гуртожитку (к. 96 [PERSON] , [PERSON] ) від 11.09.2018, 09.01.2019, 12.07.2019, 14.09.2020, 17.11.2020, 07.04.2021 [PERSON] в кімнаті 91 зі слів сусідів за данною адресою ніколи не проживала, фактично проживають квартиранти(а.с.5-7, 11-13). У зв`язку з чим, позивач просить визнати [PERSON] та\~ [PERSON] особами, які втратили право користування цим житловим приміщенням: кімнатою в кімнаті [ADDRESS] . Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом\~статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з частиною четвертою\~статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку\~державного\~або\~громадського житлового фонду\~виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської\~ради\~видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша ст. 58 ЖК України). На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. За приписами першої, другої ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках\~державного\~і\~громадського житлового фонду\~здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі\~ордера на жиле приміщення\~між наймодавцем -\~житлово-експлуатаційною організацією\~(а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до\~ст. 64 ЖК України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору\~судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; Відповідно до\~статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,\~72 ЖК України\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї такими, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.\~71,72 ЖК України\~дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, що враховуються судом у цій справі відповідно до положень ч. 4\~ст. 263 ЦПК України. Водночас суд звертає увагу, що законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин не проживання, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Так відповідач у судовому засіданні пояснила, що весь час проживала у кімнаті [ADDRESS] разом із сином. Працює у КП «Міськсвітло». Ніколи не здавала кімнату квартирантам, регулярно сплачує комунальні послуги за кімнату, заборгованість відсутня. Тривалий період часу доглядала за матір`ю, тому часто ночувала у домі батьків. Проте речі всі залишалися у кімнаті, у кімнаті вона перебувала, коли була змога. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є батьком [PERSON] . Коли захворіла його дружина, мати відповідачки, [PERSON] допомагала йому у догляді за нею, часто заміняла батька у догляді за дружиною. Тому в силу того, що дружина вимагала постійного догляду донька з онуком проживала у них. Ніколи квартирантів [PERSON] не пускала у кімнату. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON] по гуртожитку. Кімнати знаходяться по діагоналі одна від одної. Під час догляду за матір`ю [PERSON] залишила їй ключі від кімнати, щоб вона поливала квіти, всі речі [PERSON] та її сина знаходилися у кімнаті. [PERSON] періодично приходила до гуртожитку. Ніколи не бачила сторонніх осіб у кімнаті [PERSON] . Також судом досліджені квитанції, яким відповідач 1 сплачувала за комунальні послуги за особовим рахунком № [NUMBER] (а.с.111-151). Суд підкреслює, що виселення особи з житла або визнання такою, що втратила право користування, що має наслідком виселення є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантоване\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання повинно бути пропорційним переслідуваній законній меті та відповідати нагальній суспільній необхідності. Перевіряючи обставини відсутності відповідачки у гуртожитку, суд вважає, що вона не перебувала у кімнаті гуртожитку з поважних причин-необхідності догляду за матір`ю. Також, під час судового розгляду не встановлений безперервний період непроживання відповідачки у гуртожитку більше шести місяців, оскільки за показаннями свідків всі речі залишалися у кімнаті, відповідачка ночувала у кімнаті. Отже, документи, надані позивачем не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки не підтверджують достовірних даних щодо строку відсутності відповідачки у спірній кімнаті та інформації щодо причин її непроживання у спірному приміщенні, складені одними і тими ж особами, складені зі слів. Також не була досліджена кімната, якою в гуртожитку користується відповідачка, не досліджено чи зберігає в ній вона1 свої особисті речі, чи є дана кімната порожньою, не з`ясовано поважні причини відсутності відповідачки в гуртожитку, оскільки сама по собі його відсутність у кімнаті гуртожитку понад 6 місяців, без з`ясування причин такої відсутності, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо відповідача [PERSON] суд зазначає таке. Згідно з частиною 2\~статті 3 Сімейного кодексу України\~дитина належить до сім`ї своїх батьків, навіть коли спільно з ними не проживає. Факт непроживання дитини у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Малолітня або неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання. Проживання такої дитини з одним із батьків є, як правило, поважною причиною її непроживання у спірному житлі. Отже відповідач 2, як неповнолітня особа, не міг свідомо обрати місце свого проживання, що взагалі виключає можливість визнання його таким, що втратив право користування житлом на підставі ст. 71 ЖК України. Суд ще раз вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява N 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідачів іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання, тому визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві, оскільки не відповідає принципу пропорційності в контексті статті 8 Конвенції. За правилами частини першої статті 76\~ЦПК України доказами\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визнання особи такою що втратила право користуватися житловим приміщенням. Відповідно до частини 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed