Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

05 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати незаконною бездіяльність ТОВ «Радехівський цукор» щодо відсутності дій з його боку з ініціювання безоплатної передачі квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади. Зобов`язати ТОВ «Радехівський цукор» ініціювати безоплатну передачу квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що він\~працював у\~Приватному акціонерному\~товаристві «Гнідавський\~цукровий завод»\~з 05.07.1989\~року.\~04.04.2001\~року він\~отримав від\~відповідача Ордер\~для проживання\~у квартирі\~ [ADDRESS] .\~10.12.2002\~року на\~засіданні профкому\~у ВАТ\~(зараз\~ПрАТ)\~«Гнідавський цукровий\~завод» було\~прийнято рішення\~про надання\~йому кімнати\~площею 16\~кв.м.,\~як покращення\~житлових умов,\~у квартирі\~ [ADDRESS] . 13.12.2002 року було видано відповідний наказ Відповідача на основі протоколу засідання профкому від 10.12.2002 року. Проживаючи у цій квартирі він за власні кошти забезпечив газопостачання до квартири [ADDRESS] . Також, за власний кошт встановив лічильник води у квартирі [ADDRESS] . На день подання позову до суду продовжує там проживати. Тобто, квартира [ADDRESS] повністю облаштована для проживання (комунікації, газопостачання, належні санітарні умови, тощо). 13.06.2024 року він звернувся до ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» з проханням про передачу квартири [ADDRESS] у комунальну власність для подальшої приватизації. Проте, 12.12.2023 року змінився власник будівлі і вона перейшла у власність до ТОВ «Радехівський цукор». Відповідач ніяким чином не відреагував на дану заяву. Посилається на те, що іншого житла він не має, в цю квартиру він вклав всі свої сили та кошти, адже попередній власник «Гнідавський цукровий завод» з його ж ініціативи надав цю квартиру для проживання і користування нею. З огляду на вищевикладене, вважає бездіяльність відповідача незаконною та вимушений звернутися до суду з даним позовом. Окрім цього, посилається на те, що будинок, в якому знаходиться спірна квартира, та яку він займає, перебуває у власності відповідача, та із державної власності в комунальну не передавалась. Таким чином, ініціювання питання щодо приватизації квартири належить до компетенції відповідача, оскільки спільних органів приватизації із відповідною місцевою державною адміністрацією, не створювалось. Квартира [ADDRESS] , не входить до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, передбаченого ч. 2 ст.2 вказаного Закону. Так, він на законних підставах, з дозволу та за ініціативою відповідача зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 2001 року, і, відповідно до частини 4 статті 5 Закону має право на приватизацію вказаного житлового приміщення. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належне такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, вважає, що квартира [ADDRESS] , є житлом. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.11.2024\~рокувідкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.28 Том 1). 02.12.2024 представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, з підстав викладених у відзиві. Зазначає, що спірний об`єкт нерухомості належить на праві приватної власності ТОВ «Радехівський цукор» та є нежитловою будівлею. Так, відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» передало, а ТОВ «Радехівський цукор» прийняло у власність землю, будівлі та споруди цукрового заводу за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 12.12.2023 року № 358143510 ТОВ «Радехівський цукор» стало власником комплексу будівель і споруд з 3-х будівель, а саме: прохідна магазину і спортзалу загальною площею; будівля насосної станції промводопостачання загальною площею; будівля пожежного посту загальною площею. Отже, позивач, по факту просить визнати за ним право власності на кімнату в вищевказаній будівлі пожежного посту. Так, квартир [ADDRESS] насправді є будівлею пожежного посту за адресою: [ADDRESS] , яка в даний час є приватною власністю ТОВ «Радехівський цукор», а відтак, позивач намагається передати в комунальну власність та згодом приватизувати об`єкт, за яким вже зареєстровано право власності. Окрім цього, зазначають, що будівлі цукрового заводу, в том числі, й будівля пожежного посту, за цільовим призначенням є нежитловими будівлями (будівлями підприємств харчової промисловості (Код Державний класифікатор будівель та споруд 1251,5). Документів, які б підтверджували переведення будівлі пожежного посту з нежитлової категорії в житлову позивачем не надано. Більше того, зазначають про те, що ТОВ «Радехівський цукор» придбало її саме як нежитлову нерухомість. Окрім цього, посилаються на те, що будівля пожежного посту не відповідає критеріям житлового будинку. Окрім цього, посилаються на те, що спірний об`єкт знаходиться на приватній земельній ділянці ТОВ «Радехівський цукор», цільове призначення якої: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Отже, дана земельна ділянка передбачає розміщення лише нежитлових будівель. Розміщення багатоквартирних житлових будинків (в складі яких є житлові квартири) дозволяється лише на інших земельних ділянках з іншим цільовим призначенням, а саме землі громадської та житлової забудови. Отже, цільове призначення будівлі має відповідати цільовому призначенню земельної ділянки, на якій вона знаходиться. В даному випадку, на земельній ділянці промисловості знаходиться будівля пожежного посту, яка є нежитловою будівлею та використовується для діяльності підприємства промисловості. Отже, приміщення, в якому проживає, з його слів, позивач, не може мати правового статусу квартири, а пожежний пост не може бути і не є багатоквартирним житловим будинком, оскільки він знаходиться на земельній ділянці промисловості а не на землі житлової та громадської забудови. Зазначають про те, що будівля пожежного посту може використовуватись виключно в господарській діяльності ТОВ «Радехівський цукор», а не для проживання в ній позивача. ТОВ «Радехівський цукор» не є надавачем житлово-комунальних послуг. Окрім цього, зазначають про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо в будівлі пожежного посту містяться приміщення, які за своїми характеристиками в даний час можна назвати «квартирами», то така перебудова та реконструкція є самочинною, здійсненою з порушенням вимог містобудівного законодавства та не може бути приватизована позивачем (а.с.34-39 Том 1). 05.12.2024 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» - Олійник О.О. подала до суду заяву про попередній розрахунок судових витрат по справі № 161/20589/24 (а.с.67-68 Том 1). 27.01.2025 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор»- Олійник О.О. подала до суду клопотання про витребування доказів, яке в подальшому було залишено без розгляду протокольною ухвалою суду, за клопотанням представника відповідача, та додаткові пояснення у справі (а.с.75-78 Том 1, 83-89 Том 1). Відповідно до додаткових пояснень зазначено про те, що позивачем не надано доказів того, що Луцькою міською радою чи іншим органом місцевого самоврядування чи державним органом приймалось рішення про надання в користування чи в оренду конкретної земельної ділянки для будівництва багатоквартирного житлового будинку чи гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Жодне будівництво не може здійснюватися без документів на землю та без прив`язки до конкретної земельної ділянки, отже, будинку за адресою: [ADDRESS] ніколи не будувалось. Окрім цього, зазначають про те, що позивачем не надано жодних документів, зокрема, інвентаризаційної справи БТІ на будівлю за адресою: [ADDRESS] , документу про прийняття в експлуатацію будинку. Отже, оскільки позивачем не надано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради про присвоєння спірній «квартирі» та «будинку» адресного номеру: [ADDRESS] та про внесення до Реєстру будівельної діяльності інформації про її присвоєння чи іншого, передбаченого попередніми редакціями закону документу про присвоєння адресного номеру, очевидним є те, що такої адреси і не могло бути присвоєно, оскільки такої вулиці, будинку та квартири не існує, а будівля, в якій тимчасово незаконно перебуває позивач, а саме: пожежний пост, вже має присвоєну адресу: [ADDRESS] ). Відтак, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту існування як житлової квартири [ADDRESS] , так і самого житлового будинку [ADDRESS] , та їхнього місцезнаходження. Окрім цього, звертають увагу на те, що позивач перебуває в будівлі пожежного посту ТзОВ «Радехівський цукор», то, фактично його позовні вимоги зведені до того, щоб зобов`язати передати в комунальну власність приватне майно Товариства, яке є непорушним, захищеним законом і об`єкти права приватної власності не можуть без добровільної згоди власника бути переданими до комунальної власності. Більше того, зазначають, що всі будівлі Гнідавського підрозділу ТзОВ «Радехівський цукор» є промисловими будівлями, які можуть використовуватись виключно в господарській діяльності Товариства. Будівля пожежного посту є приватною власністю Товариства, а тому процедура передачі майна, регламентована законами «Про приватизацію державного житлового фону» та «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», не може на неї поширюватися. 10.02.2025 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Стретович І.Б. надійшло клопотання, про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» (а.с. 93-94 Том 1). В обґрунтування даного клопотання представником позивача - адвокатом Стретович І.Б. зазначено, що ордер на вселення був виданий ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», тому саме його посадові особи зможуть надати необхідні роз`яснення щодо особливостей отримання ордера, вселення та порядку виникнення суперечностей. Зазначає, що важливо також врахувати, що відповідач став власником будинку, де знаходиться квартира позивача, вже після того, як виник спір. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Стретович І.Б., залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» про визнання незаконною бездіяльності, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» (ЕДРПОУ 00372658, адреса: Волинська область, Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, буд. 3) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (а.с. 108 Том 1). 07.03.2025 року від представника ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» Плєхоткіна Юрія Андрійовича надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, відповідно до яких вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення (а.с.116 - 125 Том 1). Відповідно до поданих пояснень зазначено, що позивач не має права на приватизацію займаного ним приміщення, оскільки спірна будівля не є об`єктом приватизації, відповідно до ч. 2ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» і позивачем не надано жодного доказу про те, що вказане приміщення належить до державної чи комунальної власності. Спірна будівля не належить до державного житлового фонду, а знаходиться на території промислового підприємства в безпосередній близькості до промислового майданчика, де постійно проводились роботи з підвищеною небезпекою за допомогою великогабаритної та важковагової техніки (кагатне поле), а тому не могла бути приватизована з огляду на вимоги ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказане приміщення належало ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» на праві приватної власності. Отже, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» був законним власником будівлі і лише він мав право приймати будь-які рішення щодо розпорядження належним йому нерухомим майном, в тому числі, й щодо передачі його до комунальної чи державної власності. Проте, жодних документів, які б свідчили про передачу будівлі на баланс Луцької міської ради, немає. В процесі приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод» , який розпочався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року № 209, а закінчився на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року № 307, було складено перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод», до якого пунктом 202 ввійшла будівля пожежного посту, інвентарний номер 750150, балансовою вартістю 3372753 тис. карбованців. Відтак, з моменту закінчення процедури приватизації 19.07.1999 року, будівля пожежного посту, в якій проживає позивач, вибула з державної власності та набула статусу приватної власності ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», як юридичної особи приватного, а не публічного права. Отже, спірна будівля не належить до державного житлового фонду та не має статусу житлового приміщення. Так, позивач проживає у будівлі пожежного посту, яка згідно правовстановлюючих та бухгалтерських документів перебувало на балансі ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» на балансовому рахунку №10 «Основні засоби» з 1979 року. В процесі приватизації дана будівля передана у власність ПрАТ «Гнідавський цукровий завод». Позивач при зверненні до суду не наводить належного обґрунтування, що на нього поширюються положення ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а, отже заявлені позовні вимоги позивача є передчасними з огляду на те, що до переведення спірного приміщення у державний житловий фонд чи у комунальну власність, воно вважалось власністю ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» та в жодному разі не могло бути приватизоване. Окрім цього, посилаються на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 17.03.2025 року від представника ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» Плєхоткіна Юрія Андрійовича надійшли додаткові письмові пояснення по суті позовних вимог з додатковими доказами у справі (а.с.127-128 Том 1). 08.04.2025 року представник відповідача\~ Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Радехівський\~цукор»-\~Олійник О.О.\~подала до\~суду клопотання\~про долучення\~доказів (а.с.155-156Том 1). 09.04.2025 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» - Олійник О.О. подала до суду додаткові пояснення у справі. Зазначає, що квартира [ADDRESS] не належить до державної форми власності. Зазначає, що позивач правовою підставою для звернення до суду визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, очевидною є та обставина, що на підставі цього Закону здійснюється передача квартир, які знаходяться в будинках державної форми власності та перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ в приватну власність громадянам, які проживають на правових підставах в таких квартирах. Так, позивач просить суд зобов`язати Відповідача ініціювати передачу спірної квартири не в свою, а в комунальну власність, проте не надає доказів перебування його квартири та будинку в державній власності та не вказує державне підприємство, організацію чи установу, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні кого перебуває така квартира [ADDRESS] . Така передача здійснюється на підставі заяви особи, проте Позивач також не надає суду докази звернення з відповідною заявою до державного підприємства, установи, організації, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні якого знаходиться його спірний будинок. Натомість, позивач надає заяву від 13.06.2024 року, адресовану ТзОВ «Радехівський цукор» щодо ініціювання товариством передачі квартир [ADDRESS] в комунальну власність Луцької міської територіальної громади. Проте, зазначають, що така заява не може вважатися належною заявою в розумінні ч. 3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ТзОВ «Радехівський цукор» створено та діє відповідно до Статуту та ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», та в силу своєї організаційно-правової форми не може бути власником чи розпорядником, балансоутримувачем державного майна. Без звернення позивача до належного власника чи розпорядника спірної квартири та відмови останнього у передачі квартири до комунальної власності подання даної позовної заяви до суду є передчасним. Відтак, вважають, що якщо позивач вважає , що його спірна квартира повинна бути передана у комунальну власність на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», він повинен діяти згідно процедури, визначеної цим законом, а саме: звернутись до відповідного державного органу, який є балансоутримувачем, розпорядником такого майна із заявою про приватизацію спірної квартири. У випадку відмови такого органу оскаржувати такі дії чи бездіяльність в судовому порядку, визначивши відповідачем у справі такий орган. Також, позивач повинен довести суду, що його спірна квартира та будинок дійсно належать до державної форми власності. Також зазначають про те, що позивач в позовній заяві посилається на положення ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», який визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад, сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну. Отже, з даного Закону, ЗУ «Про місцеве самоврядування» та постанови КМУ від 21.09.1998 року №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» випливає, що, якщо позивач вважає, що його спірна квартира підлягає передачі до комунальної власності на підстав ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», він повинен довести, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом передачі за таким Законом. Позивач повинен знову довести, що спірна квартира належить до державної форми власності та перебуває у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій або є такою, що не увійшла до статутного капіталу господарських товариств, створених в процесі приватизації (корпоратизації). Діючи згідно порядку, визначеного цим законом, розпорядник спірної квартири повинен звернутись до Луцької міської ради з визначеним переліком документів та клопотанням про передачу будинку та квартири з державної у комунальну власність. Луцька міська рада, в свою чергу, отримавши таке звернення, розглядає його на сесії та приймає рішення про відмову або про надання згоди на прийняття такого об`єкта до комунальної власності міста. При цьому, відповідно до ст. 4-1 ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», земельна ділянка, на якій знаходиться будинок з адресним номером: [ADDRESS] , також переходить до комунальної власності. Проте, в матеріалах справи немає інформації про точне місцезнаходження будинку з адресним номером: [ADDRESS] , і воно досі не встановлено. В межах приватної земельної ділянки ТзОВ «Радехівський цукор» з кадастровим номером 0722880700:04:001:0831 такого багатоквартирного житлового будинку не існує. Разом з тим, ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» не передбачено право громадян, які проживають в житлових будинках, на ініціювання чи звернення як до власника/балансоутримувача такого державного майна, так і безпосередньо до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу такого житлового будинку до комунальної власності. Так, в позовній заяві позивач просить суд визнати незаконною бездіяльність ТзОВ «Радехівський цукор» щодо відсутності дій щодо передачі його спірної квартири до комунальної власності, проте відповідач не є власником чи балансоутримувачем спірної квартири та будинку, а тому не має правових підстав для ініціювання передачі квартири та звернення з таким проханням до Луцької міської ради в порядку ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Окрім цього, така передача квартири відбувається виключно за згодою органу місцевого самоврядування, що є дискреційними повноваженнями останнього. Окрім цього, посилаються на постанову ВС від 06.11.2023 року у справі № 296/8558/21, де зазначено, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені в позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача. Отже, з наведеного правового регулювання випливає, що кожна особа має право звернутись до суду з позовом, якщо її право порушено, однак вона повинна довести, що заявлене право їй дійсно належить та що його своїми діями чи бездіяльністю порушив саме відповідач. Позивач повинен заявити таку позовну вимогу, яка, у випадку задоволення позову, зможе бути виконана у законній спосіб. Рішення суду не може толерувати чи узаконювати незаконні вимоги. Відтак, зазначають, що квартира [ADDRESS] та багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] не є об`єктами цивільних прав щодо яких можуть вчинятися будь-які правові дії та не існують взагалі. Отже, вважають, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає (а.с.169-173Том 1). 10.06.2025 року від представника позивача - адвоката Стретович І.Б.надійшлоклопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 140/4394/24 (а.с. 184-185 Том 1). 17.06.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення по справі від представника відповідача Олійник О.О., відповідно до яких висловлена позиції щодо клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, зокрема, зазначено про те, що позивачем не доведено об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення справи № 140/4394/25. Так, у справах № 140/4394/25 та № 161/20589/24 досліджуються різні обставини; зібрані докази по справі № 161/20589/24 дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду в даній справі. Так, в матеріалах даної цивільної справи міститься рішення Луцької міської ради від 29.01.2025 року №70/80 «Про закриття та перейменування вулиць у населених пунктах Луцької територіальної громади», яким, окрім іншого, вирішено закрити як таку, що не існує, [ADDRESS] . Однак, зазначає про те, що дане рішення не є основним та визначальним доказом, оскільки предметом дослідження у справі № 161/20589/24 є не наявність чи відсутність вулиці Агрономічна, а саме існування квартири [ADDRESS] . Окрім цього зазначають про те, що рішенням Луцької міської ради №70/80 від 29.01.2025 року не закрито чи перейменовано вулицю, а констатовано те, що такої вулиці не існувало та не існує в межах Луцької територіальної громади ще до прийняття цього рішення. Неіснування такої вулиці доводиться і іншими аргументами та доказами, окрім рішення Луцької міської ради № 70/80 від 29.01.2025 року, тому чинність чи скасування цього рішення Луцької міської ради не впливає на фактичні обставини неіснування вулиці чи результат розгляду даної справи. Посилаються на те, що клопотання про зупинення провадження у справі є ні чим іншим, ніж штучним затягуванням позивачем розгляду справи та процесуальним зловживанням. Просили відмовити в задоволенні даного клопотання та продовжити розгляд справи (а.с. 189-192 Том 1). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17\~червня 2025 року залишено без\~задоволення клопотання представника позивача\~ [PERSON] \~ -\~адвоката Стретович\~І.Б.про зупинення провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» про визнання незаконною бездіяльності до набрання законної сили рішенням у справі № 140/4394/24 (а.с. 216-217 Том 1). 01.07.2025 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Луцької міської ради (а.с. 226-228 Том 1). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2025 року задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Луцької міської ради. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», про визнання незаконною бездіяльності, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Луцьку міську раду (а.с. 10-11 Том 2). 30.07.2025 року представник Луцької міської ради - адвокат Стецюк О.О. подав до суду пояснення третьої сторони (а.с. 22-23 Том 2), з яких вбачається, що будівля на вул. Агрономічній. 5 не відносить до житлового фонду Луцької міської територіальної громади. Станом на 2012 рік вул. Агрономічна вже входила в межі земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 0722880700:04:001:6596, площею 60,0242 га, про що видано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯМ №483875, який підписаний Боратинським сільським головою Яручиком С.О., та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 21.11.2012 за номером 0722880002000116. Відповідно до вищевказаного акту, підставою для його видання є договори купівлі-продажу земельних ділянок від 30.12.2003 № 2460 та від 21.12.2006 №2691. Додатково зазначають, що Луцькою міською радою вищевказані договори не укладались. Згідно з паспортом Боратинської територіальної громади, територія, на якій розміщено вул. Агрономічну, входить в межі с. Рованці Боратинської територіальної громади Луцького району Волинської області. Відповідно до рішення Луцької міської ради від 18.06.2008 року № 28/12 вул. Агрономічна входила до переліку найменувань адресних об`єктів м. Луцька. Водночас, Луцька міська рада рішенням від 29.01.2025 року № 70/80 «Про закриття та перейменування вулиць у населених пунктах Луцької міської територіальної громади» закрила вул. Агрономічну, оскільки ця територія не є територією міста Луцька чи іншого населеного пункту Луцької міської територіальної громади та фактично розташована в межах села Рованці Луцького району Волинської області. Також, звертають увагу суду на те, що порядок передачі об`єктів державної власності у комунальну власність визначений ЗУ «Про передачу об`єктів державної та комунальної власності» та Положення «Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою КМУ № 891 від 06.11.1995 р., відповідно до яких ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених ст. 3 Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність, приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст за згодою районних або обласних рад. Тобто, ініціатива передачі майна до комунальної власності може виходити відповідно від органів, визначених ст. 3 Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації. А рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст за згодою районних або обласних рад. ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» пов`язує перехід об`єктів права державної власності у комунальну з такою обов`язковою обставиною як відповідне волевиявлення на зазначену передачу суб`єкта комунальної власності. Разом з тим зазначають, що можливість Луцької міської ради скористатися своїм правом на прийняття об`єкта у комунальну власність виникає після ініціативи власника такого об`єкта передати об`єкт у комунальну власність, тому вирішення питання щодо згоди Луцької міської ради на прийняття об`єкта у комунальну власність не має значення для вирішення цієї справи. 22.08.2025 року представник відповідача ТзОВ «Радехівський цукор подала до суду додаткові пояснення (а.с.39-42, Том. 2). 26.08.2025 року представник ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» - Масич І.В. подала до суду доповнення до пояснень по суті позовних вимог (а.с. 111 Том 2). Ухвалою Луцького міськрайонного суд Волинської області від 26.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с. 123-124 Том 2). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Представники відповідача ТОВ «Радехівський цукор» позовних вимог не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову з мотивів, наведених у відзиві та додаткових поясненнях у справі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених в письмових поясненнях. Представник Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив врахувати позицію Луцької міської ради, викладену в письмових поясненнях. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. \~ \~ \~ \~ Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював у на Гнідавському цукровому заводі з 05.07.1989 року, що підтверджується довідкою ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» № 16 від 18.04.2023 року (а.с. 12 Том 1). На підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету ВАТ «Гнідавський цукровий завод» від 04.04.2001 року, 04.04.2001 року [PERSON] було видано Ордер на житлову площу в житловому будинку [ADDRESS] , кімнати 28,6 м.кв. (загальна площа), житлова площа 19,1 кв.м.. Ордер виданий на [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] , 1973 року народження (дружина) та [PERSON] , 1997 року народження, (донька) (а.с. 16 Том 1). На підставі витягу з протоколу № 10 від 10.12.2002 року засідання профкому ВАТ «Гнідавський цукровий завод» було видано Наказ голови правління ВАТ «Гнідавський цукровий завод» № 147 від 10.12.2002 року, відповідно до якого для покращення житлових умов і проведення опалення надано [PERSON] суміжну з його квартирою кімнату/бувший кабінет начальника пожежної охорони/ площею 16 кв.м. (а.с. 9, 15 Том 1) Проживаючи у цій квартирі він за власні кошти забезпечив газопостачання до квартири [ADDRESS] . Також, за власний кошт встановив лічильник води у квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» № 344 від 03.10.2023 року, [PERSON] повідомлено про те, що його звернення розглянуто та зазначено, що, оскільки він перебуває у нежитловому приміщенні будівлі пожежного посту заводу, підстав для звернення до виконавчого комітету Луцької міської ради немає (а.с. 11 Том 1). 13.06.2024 року [PERSON] звернувся до ТзОВ «Радехівський цукор» з прохання про ініціювання безоплатної передачі квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади, для подальшої приватизації (а.с. 14 Том 1). Відповіді на своє звернення позивач не отримав. Надаючи правову оцінку праву за захистом якого звернулися позивачі, суд виходить з наступного. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, як вбачається з матеріалів справи, спірне приміщення належало ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» на праві приватної власності, що підтверджується наступними доказами: довідкою № 11-03-2472 від 16.12.2016 року, виданої РВ ФДМУ по Волинській області, яка підтверджувала, що у статутному капіталі ПАТ «Гнідавський цукровий завод» відсутній державний пакет акцій (корпоративні права держави); Наказом фонду Державного майна України Регіонального відділення по Волинській області № 269 від 20.12.1994 року; Наказом фонду Державного майна України Регіонального відділення по Волинській області №307 від 19.07.1999 року та Перелік нерухомого майна (позиція 202); реєстраційним посвідченням, виданим 24.07.2001 Волинським ОБТІ; документами, що підтверджували право власності на земельну ділянку, на якій знаходилась будівля. В процесі приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод», який розпочався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року № 209, а закінчився на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року № 307, було складено перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод», до якого пунктом 202 ввійшла будівля пожежного посту, інвентарний номер 750150, балансовою вартістю 3372753 тис. карбованців (а.с. 131-134, 200-207 Том1). З цього\~слідує,\~що з\~моменту закінчення\~процедури приватизації\~19.07.1999\~будівля пожежного\~посту,\~в якому\~проживає позивач,\~набула статусу\~приватної власності\~ПрАТ «Гнідавський\~цукровий завод»,\~як юридичної\~особи приватного,\~а не\~публічного права.\~Отже,\~спірна будівля\~не належить\~до державного\~житлового фонду\~та не\~має статусу\~житлового приміщення. Отже, позивач проживає у будівлі пожежного посту, яка згідно правовстановлюючих та бухгалтерських документів перебувало на балансі ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» на балансовому рахунку №10 «Основні засоби» з 1979 року. В процесі приватизації дана будівля передана у власність ПрАТ «Гнідавський цукровий завод». З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2023 року ПАТ «Гнідавський цукровий завод» продало, а ТОВ «Радехівський цукор» набуло право приватної власності на нежитлові будівлі та споруди цукрового заводу за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, буд. 3 (колишня адреса м. Луцьк, с. Рованці, 1). Зокрема, ТОВ «Радехівський цукор» набуло право приватної власності на нежитлову будівлю пожежного посту за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться на земельній ділянці площею 43,492 га з кадастровим номером: 0722880700:04:001:0831, що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2023, зареєстрованого в Реєстрі за № 2181 та Витягом з Державного реєстру речових прав від 12.12.2023 №358143510 (а.с.42, 43 Том 1). Судом встановлено, що ТОВ «Радехівський цукор» належить на праві приватної власності земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 43,492 га з кадастровим номером: 0722880700:04:001:0831 та категорією за цільовим призначенням: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 11 грудня 2023 , зареєстрованого в Реєстрі за №2166 та Витягом з Державного реєстру речових прав від 11.12.2023 №357954043 (а.с. 44-45 Том 1). Відповідно до листа Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області від 30.09.2024 № 2001/1.19/2-24, сільська рада повідомила, що вулиця Агрономічна в переліку назв вулиць Боратинської сільської ради відсутня (а.с. 160 Том 1). Відповідно до листа Луцької міської ради від 01.10.2024 №6.7-6/2802/2024 повідомлено, що інформація про присвоєння, зміну, коригування, перейменування об`єктів нерухомого майна на [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутня. Також зазначено, що за цією адресою відсутні об`єкти комунального майна (а.с. 51 Том 1). Згідно рішення Луцької міської ради від 29.01.2025 № 70/80 «Про закриття та перейменування вулиць у населених пунктах Луцької територіальної громади» вирішено закрити вулиці у місті Луцьку як такі, що не існують, зокрема, вулицю Агрономічна (а.с. 159 Том 1). Позивачем було оскаржене зазначене рішення Луцької міської ради від 29.01.2025 року № 70/80 до Волинського окружного адміністративного суду, за наслідками розгляду даної справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.08.2025 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Луцької міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Радехівський цукор» про визнання протиправним та скасування рішення №70/80 від 29.01.2025 року в частині закриття вулиці Агрономічної в місті Луцьку Луцького району Волинської області (а.с. 147-149 Том 2). Відповідно до інформації, наданої виконавчим комітетом Луцької міської ради від 08.08.2025 року № 34.7-6/2526/2025 та від 27.08.2025 року №34.7-6/2799/2025, вбачається, що в архівному відділі Луцької міської ради зберігаються рішення Луцької міської ради, виконавчого комітету та розпорядження міського голови за 2000-2020 роки. За вказані роки рішення про створення чи найменування (присвоєння назви) вулиці з назвою «Агрономічна» в м. Луцьку або рішення про перейменування іншої існуючої вулиці на вулицю «Агрономічна» відсутні. Також повідомлено, що інформація про утворення вулиці Агрономічної в департаменті містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради відсутня. Водночас повідомлено, що Луцькою міською радою прийнято рішення від 29.01.2025 року № 70/80, згідно з яким [ADDRESS] закрита як така, що не існує (а.с. 45, 138 Том 2). Окрім цього, як вбачається з інформації, наданої Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 12.09.2025 року № 946-21-08-1619, у документах, при формуванні статутного капіталу ВАТ «Гнідавський цукровий завод» (1996 р.) відсутня інформація як про включення так і про виключення об`єктів нерухомого майна, зокрема: багатоквартирного житлового будинку , завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] ; гуртожитку, завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію з адресою: [ADDRESS] . Станом на грудень 2023 року у сфері управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (на території Волинської області) не перебували об`єкти нерухомого майна: багатоквартирного житлового будинку , завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] ; гуртожитку, завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію з адресою: [ADDRESS] . Відсутня інформація про те, на балансі яких товариств, підприємств, установ, організацій, тощо вищевказані об`єкти числилися/числяться. Станом на 12.09.2025 року у сфері управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (на території Волинської області) не перебувають об`єкти нерухомого майна: багатоквартирного житлового будинку , завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] ; гуртожитку, завершеного будівництвом та введеного в експлуатацію з адресою: [ADDRESS] . Відсутня інформація про те, на балансі яких товариств, підприємств, установ, організацій, тощо вищевказані об`єкти числилися/числяться. Станом на грудень 2023 року та станом на день подання інформації 12.09.2025 року, у сфері управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (на території Волинської області) відсутні об`єкти нерухомості (в т.ч. житлові чи нежитлові будівлі) за адресою: [ADDRESS] (колишня поштова адреса: [ADDRESS] ) (а.с. 135 Том 2). Як вбачається з довідки головного бухгалтера заступника генерального директора з фінансових та економічних питань ТзОВ «Радехівський цукор» - Ростислава Скальського від 22.07.2025 року № 638, на балансі ТзОВ «Радехівський цукор» знаходиться «Автодорога № 13 вздовж кагатного поля», яка знаходиться на території Гнідавського підрозділу ТзОВ «Радехівський цукор» за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером: 0722880700:04:001:0831. «Автодорога № 13 вздовж кагатного поля» перебуває на обліку на бухгалтерському рахунку № 103 «Будинки та споруди», інвентарний номер 000022651 (а.с. 150 Том 2). Відповідно до Довідки головного інженера Гнідавського підрозділу ТзОВ «Радехівський цукор» - Володимира Федоришина від 22.07.2025 року № 637, вбачається, що нежитлова будівля Пожежного посту, що належить на праві приватної власності ТзОВ «Радехівський цукор», згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2023 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2181та Витягом з Державного реєстру речових прав від 12.12.2023 року № 358143510, розміщена біля кагатного поля та «Автодороги № 13 вздовж кагатного поля», які знаходяться на території Гнідавського підрозділу ТзОВ «Радехівський цукор» за адресою: [ADDRESS] , на приватній земельній ділянці ТзОВ «Радехівський цукор» з кадастровим номером: 0722880700:04:001:0831 (а.с. 151 Том 2). Окрім цього, за результатом дослідження поданих учасниками справи письмових доказів, судом встановлено, що матеріали справи не містять інформації та доказів існування багатоквартирного житлового будинку з поштовою адресою: [ADDRESS] , як і квартири [ADDRESS] , а саме, позивачем не надано доказів які підтверджують: місцезнаходження будинку; на якій земельній ділянці він знаходиться (кадастровий номер, форма власності); коли та ким його побудовано; власників, балансоутримувачів, управлінців; прийняття в експлуатацію; житловий статус будинку та квартири, тощо. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що позивачем заявлені позовні вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності ТОВ «Радехівський цукор» щодо відсутності дій з його боку з ініціювання безоплатної передачі квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади; зобов`язання ТОВ «Радехівський цукор» ініціювати безоплатну передачу квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади. Проте, за змістом нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. Так, частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 4 Житлового Кодексу Української РСР (далі -ЖК Української РСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Стаття 6 ЖК Української РСР передбачає, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Громадяни можуть набути право власності лише на житлові приміщення, в яких вони постійно проживають на умовах найму. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 161/4168/20. Отже, вимоги Позивача щодо зобов`язання відповідача ініціювати передачу спірної квартири в комунальну власність без надання доказів перебування його квартири та будинку в державній власності та без зазначення державного підприємства, установи, організації, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні якого знаходиться така квартира та спірний будинок, та без надання доказів його звернення із заявою до відповідних компетентних органів є передчасною, а посилання на його звернення із заявою до ТОВ «Радехівський цукор» від 13.06.2024 року щодо ініціювання Товариством передачі квартири [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської територіальної громади, не є належною в розумінні ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки відповідач створено та діє відповідно до Статуту та ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та в силу своєї організаційно-правової форми не може бути власником чи розпорядником, балансоутримувачем державного майна. Відтак, позивач повинен діяти згідно з процедурою, визначеною Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»: звернутись до відповідного державного органу, який є балансоутримувачем, розпорядником такого майна із заявою про приватизацію спірної квартири. У випадку відмови оскаржити таку відмову в судовому порядку. При цьому, позивач повинен довести, що спірна квартира в спірному будинку дійсно належить до державної форми власності. Окрім цього, порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. Основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, врегульовано Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 03 березня 1998 року № 147/98-ВР (далі - Закон № 147/98-ВР). Отже, Закон № 147/98-ВР є спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 2 Закону № 147/98-ВР об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, житловий фонд та інші об`єкти соціальної інфраструктури (далі - об`єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням: органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об`єктів, визначених у абзацах четвертому та шостому частини першої статті 2 цього Закону. Особливості передачі об`єктів соціальної інфраструктури визначені в статті 4-1 даного Закону, згідно з положеннями якої передача об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Положеннями статті 6 Закону № 147/98-ВР визначено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради, якщо інше не передбачено законом, - у разі передачі об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Передача житлового фонду оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі (частини п`ята та шоста статті 7 Закону № 147/98-ВР). У разі передачі об`єкта у державну чи комунальну власність до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт передачі, у порядку, визначеному Земельним кодексом України. Кадастровий номер та розмір такої земельної ділянки зазначаються у рішенні органу, зазначеного у статті 4 цього Закону, про передачу відповідного об`єкта у державну чи комунальну власність (частина сьома статті 7 Закону № 147/98-ВР). У постанові від 27 липня 2022 року у справі № 925/816/21Верховний Суд зауважував, що системний аналіз правових норм Закону № 147/98-ВР дає підстави для висновку, що приймання-передача об`єктів житлового фонду здійснюється безоплатно та безумовно на підставі рішення органу, уповноваженого управляти державним майном, та згоди відповідного органу місцевого самоврядування. Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що, в даному випадку, зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відсутністю реагування (ініціювання) ТзОВ «Радехівський цукор» щодо передачі спірної квартири в комунальну власність Луцької міської територіальної громади, проте відповідач не наділений такими повноваженнями та це суперечить положенням нормативно-правових актів, які регулюють питання приватизації державного житлового фонду та порядку передачі об`єктів права державної та комунальної власності, аналіз яких наведено судом вище. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 523/8951/20 (провадження № 61-10813св21). З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. На підставі викладеного

Outcome: dismissed