Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5500,00 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 08.08.2025 до повноліття дитини, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, про що зроблений актовий запис № 33. Від спільного шлюбу сторони у справі мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із позивачкою. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27.09.2021 (справа № 321/1149/21) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Позивачка не в змозі самостійно забезпечити сину належний рівень життя, тому вважає за необхідне звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення з батька дитини аліментів на утримання дитини в розмірі 5500,00 гривень. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями позовні матеріали передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.09.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлений десятиденний строк з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2025 відкрите провадження та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 25.11.2025. 07.10.2025 на адресу Приморського районного суду м. Одеси від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій заявник визнав позовні вимоги частково, а саме надав згоду на сплату аліментів на утримання дитини в розмірі 1598,00 гривень. У судове засідання 25.11.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 25.11.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника позивача адвоката Матвієнка О.М. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача, в якому, зокрема, заявник зазначив про те, що позивачка підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 25.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 08.12.2025. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закону № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст.12 Закону №2402-III на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27.09.2021 (справа № 321/1149/21, провадження №2/321/397/2021) розірваний шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 21.08.1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №33. У рішенні Михайлівського районного суду Запорізької області від 27.09.2021 (справа № 321/1149/21, провадження №2/321/397/2021) встановлено, що сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Враховуючи часткове визнання позовну відповідачем та відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо наявності у сторін спільної неповнолітної дитини - [PERSON] , [INFO] , встановлення відповідної обставини рішенням суду, яке набрало законної сили, суд вважає доведеною обставину того, що [PERSON] , [INFO] , є сином сторін. Відповідно до довідки від 30.11.2024 №5105-7501815271 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичним місцем її проживання є: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 30.11.2024 №5105-5003543001 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичним місцем його проживання є: [ADDRESS] . Відповідач зазначені обставини не заперечує. Визнає, що має надавати кошти на утримання дитини, однак вважає, що на утримання дитини слід стягувати аліменти в розмірі 1598,00 гривень. При цьому, відповідач посилається на відсутність у нього роботи та введення в Україні воєнного стану. Надаючи оцінку зазначеним доводам відповідача, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі № 344/10971/16-ц спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до ч. 1-2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідач не надав суду доказів наявності у нього тяжких хвороб, його непрацездатності, наявності інших дітей, непрацездатної дружини, батьків, дітей, інших обставин, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів. Враховуючи показники середньої заробітної плати за 2025 ркі, які становили від 18660,32 до 21578,46 гривень, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращів інетерсів дитини та право дитини на належне утримання, не надання відповідачем доказів наявності істотних обставин, визначених законодавством, які б свідчили про неможливість сплати аліментів у розмірі, достатньому для належного утримання дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 5000,00 гривень (п`ять тисяч гривень 00 коп.) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial