Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

До Кобеляцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом, у якому прохає зняти арешт з майна [PERSON] , який помер [INFO] , накладений постановою помічника прокурора Прокуратури Кобеляцького району Волика В.А. від 21.01.2005 №04580021, запис про обтяження з реєстраційним №1677429 від 12.02.2005 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є рідним батьком позивача, спадщину після якого прийняла його дружина, мати позивача, [PERSON] , відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України як така, що постійно проживала разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. [PERSON] померла [INFO] , заповіту не залишила. За заявою позивача приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В. заведена спадкова справа після померлої [PERSON] . Інший спадкоємець, сестра позивача [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини. До складу спадщини [PERSON] увійшло і спадкове майно померлого [PERSON] , на яке мати позивача документально права не оформила, зокрема: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 5321810100:50:004:0864; земельна ділянка площею 0,0312 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] , кадастровий номер 5321810100:50:004:0865; земельна ділянка площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства на території Кунівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, кадастровий номер 5321884400:00:005:0074. Приватний нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва на спадщину на вказане майно, оскільки було виявлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборн відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження з реєстраційним №1677429 від 12.02.2005 про накладення арешту на все нерухоме майно [PERSON] , який був накладений постановою помічника прокурора Прокуратури Кобеляцького району Волика В.А. від 21.01.2005 №04580021 в рамках кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 175, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 212, ч.2 ст. 366 КК України. Водночас, вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16.06.2025 [PERSON] було засуджено до трьох років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна, скасовано постанову слідчого від 21.01.2005 про накладення арешту на все майно [PERSON] так як у застосуванні цього заходу відпала потреба. Однак, коли у червні 2025 року позивач звернувся до державного реєстратора речових прав, йому було відмовлено у скасуванні арешту, оскільки вироком суду скасовано саме постанову слідчого, а не сам арешт майна, а на час ухвалення вироку суду вже містився запис від 12.02.2005 №1677429 про накладення арешту на все майно [PERSON] . Крім того, з резолютивної частини вироку не можливо однозначно встановити, що скасовано саме постанову помічника прокурора прокурора Прокуратури Кобеляцького району Волика В.А. від 21.01.2005 №04580021. Полтавською обласною прокуратурою за підписом [PERSON] подано відзив на позов, а начальником Решетилівської окружної прокуратури Полонською С.О. як представником відповідача подана заява, у яких представники відповідача вказують, що наразі в Полтавській обласній прокуратурі не встановлено даних щодо здійснення прокурорами обласної прокуратури досудового розслідування, нагляду за досудовим розслідуванням у кримінальних справах, або процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо [PERSON] . Прокуратурою Кобеляцького району кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 175, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 212, ч.2 ст. 366 КК України, 30.01.2005 була скерована до Кобеляцького районного суду і 16.06.2005 у справі було винесено обвинувальний вирок. Відтак, у справі відсутній спір про право між позивачем та Полтавською обласною прокуратурою, а заявлені позивачем вимоги про скасування арешту майна не стосуються Полтавської обласної прокуратури і внесення відповідних записів до Державного ресєтру речових прав не входить до компетенції органів прокуратури. Крім того, вироком Кобеляцького районного суду від 16.06.2005 у справі №1-117/2005 вирішено питання про скасування арешту на все майно [PERSON] . Дердавний реєстратор подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, прохада справу вирішити на розсуд суду. Дослідивши доводи сторін, перевіривши надані суду докази, суд робить такі висновки. Судом встановлено, що позивачем у справі є [PERSON] , дата народження [INFO] , місце народження місто Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, паспорт громадянина України, серія [NUMBER] , виданий Київським РВ ПМУ УМВС в Полтавській області 29.12.1997, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована адреса місця проживання [ADDRESS] (а.с. 7-10, 12). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] (а.с. 12) [PERSON] , дата народження [INFO] , помер [INFO] в м. Кобеляки Кобеляцького (тепер - Полтавського) району Полтавської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] (а.с. 11). [PERSON] , дата народження [INFO] , померла [INFO] в селі Красно-Григорівка Нікопольського району Дніпропетровської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] (а.с. 14). Відповідно до довідки виконавчого комітету Кобеляцької міської ради № 02-31/894 від 12.04.2004 [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , до дня смерті [INFO] і 05.12.2023 відповідно (а.с. 13). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявського Ю.В. від 28.05.2025 № 167/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про спадщину за законом на спадкове майно його померлої [INFO] матері [PERSON] , яке вона прийняла як спадщину після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав, оскільки на все нерухоме майно спадкодавця [PERSON] накладено арешт. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 428755545 від 27.05.2025, вбачається, що відносно майна [PERSON] міститься запи про обтяження, а саме: тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 1677429; зареєстровано: 12.02.2005 11:44:37 за № 1677429 реєстратором: Кобеляцька державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова, 04580021, 21.01.2005, прокуратура Кобеляцького району, п.п. В.А. Волик; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: [PERSON] ; заявник: Прокуратура Кобеляцького району (а.с. 16-17). Відповідно до повідомлення Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області № 56/2-3021вих25 від 30.05.2025, за період 2003-2005 років щодо [PERSON] здійснювалося розслідування лише у одній справі за ч.1 ст. 175, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 212, ч.2 ст. 366 КК України, яку розглянуто з постановленням вироку від 16.06.2005 (а.с.18). Відповідно до вироку Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 червня 2005 року у справі № 1-117/2005 скасовано постанову слідчого від 21 січня 2005 року про накладення арешту на все майно [PERSON] , так як у застосуванні цього заходу відпала потреба (а.с. 19-21). Аналогічні відомості підтверджено копією спадкової справи №59/2024 після померлої [INFO] [PERSON] , яка надана суду приватним нотаріусом Чернявським Ю.В. Відповідно до п.9 розділу11Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинностіКПК 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинностіКПК України 2012 року. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Арешт на майно спадкодавця - [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Питання арешту майна померлого [PERSON] було вирішено при постановленні вироку суду у справі № 1-117/2005. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок незняття арешту після прийняття рішення про скасування арешту майна, в даній ситуації кримінальний процесуальний закон 1960 року не передбачає. При розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Так, відповідно до п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою ст. 30 ЦПК України визначено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною другою статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17, вирішуючи питання, у межах якої юрисдикції та яким чином необхідно вирішувати позов про зняття арешту з майна, який було накладено у межах кримінального провадження за положеннями КПК України 1960 року, яке було закрито до судового розгляду, виснувала: -після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном; -скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин; -вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження; -вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Закінчення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Можлвих способів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям чи невиконанням обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після вироку суду стосовно спадкодавця, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах та органах прокуратури, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). Аналізуючи вищенаведені обставини, в даний час дія арешту на нерухоме майно порушує права позивача, оскільки в державному реєстрі наявні відомості про арешт нерухомого майна, який не був знятий попри ухвалення вироку суду, яким цей арешт скасовано. Положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог до державного реєстратора про скасування арешту майна. Водночас, Полтавська обласна прокуратура у цьому випадку не є належним відповідачем у справі, оскільки спору щодо спадкового майна між позивачем та Полтавською обласною прокуратурою немає, а Полтавська обласна прокуратура не наділена будь-якими повноваженнями щодо зняття зазначеного арешту. Оскільки сторона позивача не наполягала на стягненні сплаченого судового збору з відповідача, суд такі витрати не стягує. На підставі викладеного,

Outcome: approved