Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

у вересні 2025 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до АТ «Сенс Банк» (далі відповідач) про визнання іпотеки припиненою. Позов мотивовано тим, що 25.04.2008 між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №985/08-040 (з урахуванням додаткових угод від 08.01.2009, 26.06.2009 та 25.06.2009) (далі - Кредитний договір), за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 32 000,00 дол. США під 13,5 %, у подальшому сума кредиту та процентна ставка змінювалася додатковими угодами. В забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору між [PERSON] (наразі прізвище [PERSON] ) та АТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір від 25.04.2008, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Музикою Л.І. за реєстровим №2145 (з урахуванням договорів про внесення змін від 26.06.2009 та від 25.06.2010) (далі - Договір іпотеки). Згідно Договору іпотеки в іпотеку банку було передано квартиру [ADDRESS] (далі - Предмет іпотеки). 08 лютого 2019 року на підставі рішення за №45423963 Державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука І.Ю., право власності на квартиру, яка належала [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. 05 вересня 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . 03 грудня 2019 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесений запис про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», також в даному реєстрі зазначено інформацію, що правонаступником АТ «Укрсоцбанк» являється АТ «Альфа-Банк». АТ «Альфа-Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк», код ЄДРПОУ та юридична адреса залишилися попередніми, адже юридична особа банку не припинялася. Позивач стверджує, що оскільки за своєю правовою природою іпотечний договір фактично є договором поруки, то правовідносини, що виникли між нею та АТ «Укрсоцбанк» мають регулюватися нормами законодавства, що регламентують майнову поруку, зокрема, ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка передбачає, що якщо строк дії договору поруки сторонами не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Оскільки 21 травня 2015 року рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області у справі № 743/1606/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 985/08-040 від 25 квітня 2008 року, ПАТ «Укрсоцбанк» реалізував своє право на дострокове припинення основного зобов`язання по кредиту, а тому з часу ухвалення рішенням суду має відраховуватися трьохрічний строк дії поруки, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також визначений ч. 1 ст. 257 ЦК України строк позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач, на підставі порівняльного аналізу норм законодавства України та практики Верховного Суду, дійшов висновку, що сплив трирічного строку, у даному випадку 21.05.2018, позбавляє банк правових підстав для примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, всупереч волі зобов`язаної особи. З огляду на вищевикладене, Позивач просить визнати іпотеку за укладеним між [PERSON] ( [PERSON] ) та АТ «Укрсоцбанк» іпотечним договором від 25.04.2008 припиненою з 21.05.2018. Ухвалою судді від 04.09.2025 відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. 19 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача надав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог. У відзиві, зокрема, зазначено, що статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено вичерпний перелік підстав для припинення іпотеки, у т.ч.: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з постановою ВП ВС від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 пропуск строку позовної давності не припиняє зобов`язання. Крім того, позовна давність переривалася, оскільки позивач та третя особа вчиняли дії, які свідчили про визнання боргу, відповідно строк позовної давності не спливав. Законність зверненя стягнення на предмет іпотеки та набуття права власності на нерухомість підтверджується судовими рішеннями у справах: №750/2254/19 про оскарження [PERSON] рішення державного реєстратора права власності на Предмет іпотеки за банком; №750/4277/21 за позовом [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння; №750/3295/24 за позовом [PERSON] в особі законного представника [PERSON] до АТ «Сенс Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком. Представник відповідача стверджує, що з урахуванням того, що на предмет іпотеки було звернуте стягнення і у нього вже новий власник та враховуючи предмет позову, у даній справі відсутній предмет спору і провадження має бути закрите. До відзиву представник Відповідача надав письмові заяви позивача і третьої особи щодо врегулювання заборгованості від 23.08.2017 до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк», якими надано згоду на добровільну реалізацію нерухомого майна, переданого в іпотеку, а саме квартири, реєстрація права власності на яку є предметом спору, та заяву представника [PERSON] до банку від 04.09.2019 щодо реалізіції квартири, яка була на той час предметом іпотеки. 08 жовтня 2025 року через канцелярію суду позивач надала суду відповідь на відзив АТ «Сенс Банк» у якому наводить доводи, аналогічні доводам позовної заяви, посилається на практику Верховного суду у справах № 202/4494/16-ц від 31.10.2018, № 644/3116/18 від 19.05.2020, № 310/11543/13-ц від 04.07.2015 та ін. Ухвалою суду від 15.10.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 03.12.2025. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Третя особа до суду не з`явився, про розгляд справи сповіщалися завчасно та належним чином, причини неявки не повідомив. У судовому засіданні представник відповідача приймав участь в режимі відеоконференцзв`язку, проти позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 985/08-040, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти окремими частинами, зі сплатою 13,5 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 32200 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості 24.04.2023 на умовах, визначених Договором кредиту (а.с. 100-116). 25 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір іпотеки (а.с. 15,18). Згідно вказаного договору [PERSON] виступала майновим поручителем позивача [PERSON] та нею була передана в іпотеку однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 28,8 кв.м. і належить [PERSON] на праві власності. Відповідно до пункту 4.5.3 Договору звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання здійснюється у порядку, встановленому статтею 37 Закону, тобто шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 26 червня 2009 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 985/08-040, відповідно до п 1.1.1. якого АКБ «Укрсоцбанк» надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти окремими частинами, зі сплатою 14,5 % річних починаючи з 20.10.2008, в межах максимального ліміту заборгованості до 33968,66 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 24.04.2028 на умовах, визначених Договором кредиту (а.с. 19,25). 25 червня 2010 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Додаткову угоду № 985/08-040-2 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії N? 985/08-040, відповідно до п. 1, п. 2.1, 2.2 якої сторони підтвердили, що залишок заборгованості за Кредитом станом на дату укладання цієї Додаткової угоди складає 32716,50 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 3002,12 доларів США, встановили нову проценту ставку за користування кредитними коштами в розмірі 15,31 % річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 24.04.2028 (а.с. 26,26 зворот). 20 січня 2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , змінено прізвище позивача з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 31). 05 вересня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 32). 21 травня 2015 року рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області у справі № 743/1606/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 985/08-040 від 25 квітня 2008 року в розмірі 62358,31 доларів США, що в еквіваленті згідно з курсом НБУ, станом на 28.11.2014 складає 933 458 грн. 36 коп. (а.с. 28,30). 23 серпня 2017 року [PERSON] та [PERSON] подали письмові заяви до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк» на добровільну реалізацію нерухомого майна, переданого в іпотеку, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 97,99). Вказане майно [PERSON] та [PERSON] , згідно поданих заяв, передають банку на продаж з метою погашення заборгованості за кредитним договором №985/08-040 від 25.04.2008. За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 363997759 від 31 січня 2024 року, 08.02.2019 на підставі рішення за №45423963 Державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука І.Ю., право власності на квартиру, яка належала [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 33-38). Згідно з цією ж Інформацією, на підставі передавального акту від 11.10.2019 державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрація Чернігівської області Ананко К.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49853190 від 26.11.2019 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за АТ «Альфа - Банк», яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 90-91). 12 серпня 2022 року рішенням акціонерів АТ «Альфа-Банк» змінено найменування з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (а.с. 92). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 у справі №750/2254/19 частково задоволено позов [PERSON] . Скасовано рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 та запис про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, від 05.02.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 69-71). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.03.2021 апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») на зазначене рішення суду залишено без задоволення, а рішення суду від 17.04.2019 - без змін (72-77). Постановою Верховного\~суду від\~28.07.2021\~було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03.03.2021 в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , а справу в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 77-88). Деснянський районний суд м. Чернігова 15.02.2022 ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 08.02.2019 та запису про проведену державну реєстрацію права власності від 05.02.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності (а.с. 59,60). Чернігівським апеляційним судом 28.09.2022 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення суду від 15 лютого 2022 року - змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (61-68). Рішенням Деснянського\~районного суду\~міста Чернігова\~від 17 червня 2021 у справі №750/4277/21 задоволено позовну заяву [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння: витребувано з незаконного володіння АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; вирішено питання по судовим витратам (а.с. 128-131). 21\~вересня 2021\~року Деснянським районним судом міста Чернігова задоволено заяву АТ «Альфа-Банк» про перегляд за нововиявленими обставинами Рішення суду від 17.06.2021, яке скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено (131 зворот-133). Постановою Чернігівського\~апеляційного суду від 24.11.2022 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду від 21.09.2021 без змін (а.с. 134-136). 20\~листопада 2024\~року Деснянським\~районним судом\~м.\~Чернігова ухвалено\~рішення №750/3295/24\~про відмову\~в задоволені\~позовних вимог [PERSON] \~в особі\~законного представника\~ [PERSON] \~до АТ\~«Сенс Банк»\~про скасування\~рішення державного\~реєстратора про\~реєстрацію права\~власності на\~предмет іпотеки\~за банком (а.с. 123-127). 26\~березня 2025\~року Чернігівським апеляційним судом апеляційну скаргу на указане судове рішення запишено без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 117-120). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У свою чергу, можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, визначені у п.п. 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. При цьому, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, серед інших, визначених Порядком, документів також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх вимог, посилався на те, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.05.2015 у справі № 743/1606/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 985/08-040 від 25.04.2008, а тому ПАТ «Укрсоцбанк» реалізував своє право на дострокове припинення основного зобов`язання по кредиту. Позивач стверджує, що з часу ухвалення рішенням суду має відраховуватися трьохрічний строк дії поруки, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також визначений ч. 1 ст. 257 ЦК України строк позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, сплив якого 21.05.2018 позбавляє банк правових підстав для подальшого примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема державної реєстрації за собою права власності на спірний об`єкт нерухомості. Суд не погоджується з такими висновками позивача. Зміт інституту іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора\~\~у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми\~статті 559 ЦК України\~щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593)\~глави 49 ЦК України\~і спеціальним законом. Згідно із\~статтею 575 ЦК України\~іпотека визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені\~статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки як її окремого виду також і\~статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Оскільки підстави припинення іпотеки як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності за суттю відносин чи в найменуванні сторін. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2020 у справі №752/1297/17. Враховуючи, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним\~Законом України «Про іпотеку»\~та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов`язань, на них не поширюються норми, які регулюють поруку, зокрема, ст.\~559 ЦК України, на яку посилається позивач, а тому тому його доводи про припинення майнової поруки за договором іпотеки\~ у зв`язку з пропуском визначеного ч. 4 вищевказаної статті ЦК України строку\~є безпідставними. Також не можна погодитися із застосуванням у спірних правовідносинах нормативного регулювання, яке визначає порядок та умови застосування строків позовної давності. Так, згідно зі\~ст. 256 Цивільного кодексу України,\~позовна давність\~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 267 ЦКУ\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ). Отже, за змістом вищезазначених правових норм інститут позовної давності це є строк, на протязі якого позивач може звернутися до суду за захистом своїх порушених, оспорених або невизнаних прав та може застосовуватися виключно судом. При цьому за усталеною судовою практикою, позовна давність застосовується лише тоді, коли за результатами судового розгляду справи по суті, встановлено підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача, який заявляє про застосування позовної давності. Крім того, згідно із ст. 17 Закону України «Про Іпотеку», іпотека припиняється, серед іншого, у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи у цій справі виключну правову проблему, пов`язану із застосуванням позовної давності до основної та додаткової вимог також вказала, що слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem).\~Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки. Також суд зауважує, що у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від правового висновку Верховного Суду та Верховного Суду України щодо наслідків скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, визначивши, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. \~ \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини у справі права «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) 10 лютого 2010 року зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, хоча пункт 1 статті 6 конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК\~України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зазначає, що фактичні обставини спору, які були встановлені у рішеннях судів у цивільних справах між сторонами спору, які наведені вище та які набрали законної сили, свідчать про необґрунтованість доводів позивача на підтвердження своїх позовних вимог. У свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати мають бути залишені за ним. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed