Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Товариство\~\~з обмеженою\~\~відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики № 54576 від 10.02.2019 року в розмірі 20199,60 гривень, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2423,00 гривень та витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 гривень. В обґрунтування позову позивач вказує, що 10.02.2019 року між Товариством\~\~з обмеженою\~\~відповідальністю ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 року назву змінено на Товариство\~\~з обмеженою\~\~відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», надалі позивач, ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та [PERSON] (надалі споживачка/відповідачка) за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи в електронній формі було укладено договір позики № 54576 від 10.02.2019 року в електронній формі, за умовами якого відповідачці було надано грошові кошти у розмірі 4000,00 гривень на умовах строковості, поворотності та оплатності, зі стандартною процентною ставкою 0,01% в день, комісією 1,5 % та підвищеною комісійною винагородою у випадку прострочення терміну платежу\~3,0%. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, а саме перерахував на картковий рахунок відповідачки 4000,00 гривень. Натомість, відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за договором у зв`язку з чим виникла заборгованість за договором в розмірі 20199,60 гривень, з яких: 4000,00 гривень заборгованість за позикою; 16199,60 гривень заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Представником відповідачки [PERSON] адвокатом Костенком О.М. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» визнано частково. Сторона відповідачки не оспорює факт укладення договору позики № 54576 від 10.02.2019 року, отримання кредиту в розмірі 4000,00 гривень, а також наявність заборгованості. Умовами договору передбачено, що орієнтовна загальна вартість кредиту складає 5751,60 гривень: сума позики 4000,00 гривень, проценти за користування позикою 11,60 гривень, комісійна винагорода за користування позикою 1740,00 гривень. Та в саме в такому розмірі позовні вимоги визнані відповідачкою. Сторонами погоджено строк кредитування до 16.04.2019 року. Згідно наданого розрахунку заборгованості вбачається, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», всупереч умов договору, графіку платежів, паспорту споживчого кредиту, додаткової угоди, було здійснено нарахування відсотків та комісії за межами строку кредитування (10.02.2019-16.04.2019), тобто з 17.04.2019 по 13.08.2019 року, розмір яких становить 16199,60 гривень. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та комісійну винагороду припинилось після спливу визначено договором строку кредитування. Відтак, вимоги позивача в цій частині до задоволення не підлягають. Також представник відповідачки вважає, що витрати на правничу допомогу позивача є необґрунтованими та не доведеними, а відтак не можуть бути задоволені. Представником позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» - адвокатом Рудзей Ю.В. подано відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву посилається на те, що підвищена комісійна винагорода позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщений у розділі «відповідальність сторін», а не відсотки за правомірне користування кредитом. Такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договором строку. Отже, договором позики було передбачено комісію, як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. Відтак позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. У запереченні представник відповідачки зазначає, що позичальник не ініціювала продовження строку договору та користування позикою. Сторонами було погоджено строк кредитування саме у 66 днів (з 10.02.2019 по 16.04.2019). Стягнення відсотків та комісії за межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено відповідні строки для подання заяв по суті справи та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання учасники справи не зявилися. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, в позовній заяві та окремо поданій до суду заяві просив проводити розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує. Представник відповідачки [PERSON] у судове засідання не з`явився, у наданій суду заяві позовні вимоги визнав частково, з урахуванням позиції сторони, викладеної у відзиві та запереченні, справу просив розглянути без участі сторони відповідачки. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 10.02.2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи в електронній формі було укладено договір позики № 54576, який підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором 67327676. Відповідно до умов договору відповідачці було надано кредит в розмірі 4000,00 гривень із строком повернення позики (термін платежу) 11.03.2019 року. Сторонами погоджено стандартну процентну ставку розміром 0,01% в день (3,65 % річних), комісію 1,5 % та підвищену комісійну винагороду у випадку прострочення терміну платежу\~3,0%. Визначено строк дії договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за договором (а.с. 5-8). Також 10.02.2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] узгоджено графік платежів до договору позики № 54576 від 10.02.2019 року (а.с. 9). Цього ж дня, 10.02.2019 року [PERSON] підписала паспорт позики (а.с. 11-13). Додатковою угодою № 1 до договору позики № 54576 від 10.02.2019 року сторонами погоджено зміну строку повернення позики (терміну платежу) на 16.04.2019 року та погоджено новий графік платежів (а.с. 9 (на звороті) - 10). За повідомленням ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» № 54576 від 01 вересня 2025 року це товариство на підставі договору № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04 серпня 2017 року надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. У результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», 10.02.2019 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» на картковий рахунок [PERSON] (номер банківської картки [NUMBER] , банк емітент PRIVATBANK) було успішно перераховано грошові кошти в сумі 4000,00 гривень, номер транзакції в системі: 1109365929, номер операції: 130822569 (а.с. 19, 20). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 54576 від 10.02.2019 року відповідачка має заборгованість за період з 10.02.2019 року по 01.08.2025 року в сумі 20199,60 гривень, що складається із суми простроченої позики - 4000,00 гривень, суми прострочених процентів 59,60 гривень , суми прострочених комісій 16140,00 гривень (а.с. 14-15). Відповідно до ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частинами першою, другою статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 3\~статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно з ч. 6\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»,якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами,моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог\~законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та &quot; Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги",за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором,визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, відповідачка [PERSON] та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» вчинили дії, визначені статтями 11 та\~12 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки відповідачка підписала договір позики за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписавши договір, відповідачка надала свою згоду на його укладення, погодилася з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміючи і зобов`язуючись дотримуватися умов договору позики. Відповідно до ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525,526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із\~ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 536 ЦК України\~встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою статті 1048\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що проценти за користування грошовими коштами мають сплачуватися позичальником з моменту отримання грошових коштів і до закінчення дії договору позики, а після закінчення дії договору позикодавець має право нараховувати встановлені статтею 625 ЦК України відсотки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, зокрема зазначила, що «…надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця». Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Щодо нарахування відсотків та комісії за договором, суд приходить до наступного висновку Проценти, передбачені статтею\~625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Поняття "користування кредитом", яким послуговуються скаржники, є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини\~першої\~статті\~1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини\~другої\~статті\~1054 ЦК України\~та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини\~другої\~статті\~625 ЦК України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті\~1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини\~першої\~статті\~1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною\~другою\~статті\~1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини\~першої\~статті\~1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті\~1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті\~625 ЦК України\~у розмірі, встановленому законом або договором. Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті\~625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті\~625 ЦК України\~у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею\~625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною\~другою\~статті\~625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю\~625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 (на неврахування якої судом апеляційної інстанції посилається АТ "МР Банк") суд здійснив відповідне тлумачення умов кредитного договору. Зокрема, суд установив, що кредитним договором були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 36 % річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору (пункти 42, 43 вказаної вище постанови). Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини\~другої\~статті\~625 ЦК України\~(пункт 50 вказаної вище постанови). Тобто у справі № 5017/1987/2012 сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за "користування кредитом", а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Установивши зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення таких процентів. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною\~другою\~статті\~625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Щодо твердження представника відповідачки про неправомірне нарахування відсотків за договором поза межами строку кредитування, слід зазначити, що з урахуванням положень додаткової угоди до договору, строк кредитування сплинув 16.04.2019. До цього часу позичальнику нараховувались проценти відповідно до п. 1.1.2.1 за ставкою 0,01 % в день та комісія відповідно до п. 1.1.2.2 за ставкою 1,5 %. З 16.04.2019\~відсотки нараховувались\~згідно п.\~5.3\~за ставкою\~3,0\~%\~в день,\~що відповідає\~положенням п.\~3.1.3\~договору,\~який передбачає\~нарахування відсотків\~саме як\~міру відповідальності\~на підставі\~статті 625\~ЦК України,\~а не\~як відсотки\~за правомірне\~користування кредитом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом. Нараховані позивачем на підставі статті 625 ЦК України відсотки (комісії) за період з 16.04.2019 по 13.08.2019 та становлять 14400,00 гривень, є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідачки. Також з відповідачки підлягає стягненню комісія в межах строку кредитування у розмірі 1740,00 гривень. Щодо нарахування позивачем відсотків, як плати за користування позикою (п. 1.1.2.1), суд погоджується з аргументами сторони відповідачки, щодо нарахування таких відсотків лише в межах строку кредитування, відтак з відповідачки має бути стягнуто такі відсотки у розмірі 11,60 гривень. В іншій частині відсотки до стягнення з відповідачки не підлягають. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, оцінюючи докази у справі, вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за договором позики у загальному розмірі 20151,60 гривень, з яких: сума простроченої позики - 4000,00 гривень, сума прострочених процентів 11,60 гривень, суми прострочених комісій 1740,00 гривень, комісії на підставі ст. 625 ЦК України 14400,00 гривень. Щодо стягнення з відповідачки витрат в сумі 5000,00 гривень за надання професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне. За правилами ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження адвокатських повноважень та понесених витрат ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» надало копії таких документів: договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року (а.с. 21); акт № 54576 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року (а.с. 22), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001139 (а.с. 23), довіреність (а.с. 25). У постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішенні «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Представник відповідача вважає, що витрати на правничу допомогу позивача є не доведеними, проте суд не погоджується з цим. Аргумент представника відповідача щодо того, що відсутність в матеріалах справи документів, що свідчать про оплату витрат на правничу допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ), є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, відкидаються судом. Реальність понесення витрат на правничу допомогу підтверджена документально, зокрема актом № 54576 надання правничої допомоги від 01 вересня 2025 року, яким сторони підтвердили, що адвокат надав, а клієнт «ТОВ «ГЕЛЕКСІ» прийняв правничу допомогу по справі за позовом ТОВ «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] . Загальна вартість наданих послуг становить 5000,00 гривень. Сторони домовились, що оплата правничої допомоги адвокату здійснюється клієнтом протягом трьох робочих днів з дати набрання законної сили рішенням по суті справи за позовом ТОВ «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] . Враховуючи клопотання відповідача про зменшення суми витрат, які підлягають до стягнення за надання професійної правничої допомоги, з огляду на характер правовідносин у цій справі, яка є малозначною, суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у розмірі 4000,00 гривень, оскільки витрати саме на вказану суму є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовій збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2416,64 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial