Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

28 березня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 01.08.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 999746135 у формі електронного документа, відповідно до якого, відповідач отримав від Товариства кредитні кошти (з урахуванням усіх траншів) у розмірі 27000,00 гривень, які були перераховані Товариством на банківську карту № [NUMBER] , вказану відповідачем при укладенні Договору. 05.11.2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за цим Договором до ТОВ «Таліон Плюс». Відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання по поверненню кредиту, в зв`язку з чим станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становить 100035,00 гривень. Проте позивач, діючи в межах свої прав, самостійно визначає обсяг та склад своїх позовних вимог, що підлягають до стягнення. Тому представник позивача ТОВ «Таліон Плюс» прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість на загальну суму 86535,00 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 27000,00 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 59535,00 гривень, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 гривень. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01 квітня 2025 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.64-65). 30 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - адвоката Цокало Т.М. надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що відповідач не погоджується з розміром заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 59535,00 гривень. Представник відповідача посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року, який набрав чинності 24.12.2023 року. Даним Законом були внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування», а саме: статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною 5 такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %». Враховуючи, що Закон України від 22.11.2023 року № 3498-ХІ набрав чинності 24.12.2023 року, а кредитний договір № 999746135 було укладено 01.08.2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, то проценти повинні бути нараховані в розмірі, що не перевищує 1 % в день. Адвокат Цокало Т.М. вважає, що первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не привів умови кредитного договору до відповідності Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою в розмірі 1,50 % в день. Умови кредитного договору № 999746135 (пункти 8.3, 8.4), які враховують стандартну денну процентну ставку з перевищенням 1% в день, є нікчемними в силу приписів ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням нікчемності вказаних пунктів кредитного договору, якими денна процентна ставка встановлена з порушеннями Закону України «Про споживче кредитування», представник відповідача вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ за відповідний період. Тому адвокат Цокало Т.М. надала суду контррозрахунок по відсоткам за офіційною обліковою ставкою (% річних) НБУ, згідно з яким, за період з 01.08.2024 року по 27.03.2025 року (дата подання позовної заяви) загальний розмір відсотків становить 2453,49 гривень, що відповідає обліковій ставці НБУ (% річних) та не порушує Закон України «Про споживче кредитування». Таким чином, представник відповідача не заперечувала проти стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 29453,49 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 27000,00 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2453,49 гривень. В іншій частині позову прохала відмовити. Також прохала здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. 27 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «Таліон Плюс» Дорошенко О.В. надійшло клопотання, в якому зазначено, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Такі обмеження впроваджувалися поетапно. Згідно п. 17 Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», протягом 240 днів з дня набрання чинності Закону, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023 року. Тому діяли наступні обмеження в календарних періодах: з 24.12.2023 року по 22.04.2024 року - 2,5 %, з 23.04.2024 року по 20.08.2024 року - 1,5 %. На момент укладення кредитного договору (01.08.2024 року) максимально дозволена денна відсоткова ставка становила 1,5 %, що відповідало умовам договору та нормам чинного законодавства. При цьому, денна відсоткова ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за кредитним договором за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту). Це узгоджується з позицією НБУ як регулятора діяльності з надання фінансових послуг фінансовими установами, який інформаційним листом надав роз`яснення стосовно внесення змін від 22.11.2023 року до Закону України «Про споживче кредитування». Представник позивача ТОВ «Таліон Плюс» Дорошенко О.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів та виписки про рух коштів по картковому рахунку відповідача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цокало Т.М. подала заяву про розгляд справи за їх відсутності та прохала стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 29453,49 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 27000,00 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2453,49 гривень. В іншій частині позову - відмовити. Також прохала здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом установлено, що 01.08.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] на підставі Заявки на отримання грошових коштів у кредит укладено договір кредитної лінії № 999746135 (а.с.18, 20-зворот-29, 40-41). Цей Договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму (пункт 14.12 Договору). Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем з приводу укладення цього Договору в якості підписів сторін використовується електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (пункт 14.2 Договору). Договір кредитної лінії № 999746135 від 01.08.2024 року підписано відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором VXCF (а.с.41-зворот). Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (cт. 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Положеннями ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Нормами частин 3, 6, 7, 8, 12 ст. 11 цього Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У статті 12 цього Закону закріплено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору в запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року по справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року по справі № 234/8084/20, від 14 червня 2022 року по справі № 757/40395/20-ц. Підписавши договір кредитної лінії № 999746135 від 01.08.2024 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідач [PERSON] засвідчив, що він погодився на отримання грошових коштів у кредит саме на умовах, що визначені в цьому договорі. Сторони узгодили всі істотні умови надання грошових коштів у кредит, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Таким чином, договір кредитної лінії № 999746135 від 01.08.2024 року укладено між сторонами в електронній формі відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Факт укладення кредитного договору є доведеним та не оспорюється відповідачем. Відповідно до пункту 2.1 Договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії в сумі кредитного ліміту в розмірі 27000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно пункту 2.3 Договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за Договором у сумі 27000,00 гривень 01.08.2024 року. У пункті 5.1 Договору передбачено, що кожен окремий транш за цим Договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки [NUMBER] . У рамках договору про надання фінансових послуг платіжних послуг з переказу коштів № ПГ-757 від 06.09.2023 року та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, ТОВ «ПрофітГід» було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 27000,00 гривень на рахунок № 4441-11ХХ-ХХХХ-1255 (а.с.46). Факт переказу грошових коштів у розмірі 27000,00 гривень на картку № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , також підтверджується випискою по рахунку, наданою АТ «Універсал Банк» за 01.08.2024 року (а.с.158-160). Відповідач не заперечував факт належності йому платіжної картки № [NUMBER] та отримання кредиту в розмірі 27000,00 гривень. [PERSON] частково виконував свої зобов`язання за кредитним договором № 999746135 від 01.08.2024 року. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідач здійснив оплату на суму 4860,00 гривень, які зараховані Товариством на погашення процентів (а.с.15-16). 05.11.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/7 (а.с.10-зворот-13). Відповідно до Реєстру прав вимоги до договору факторингу № МВ-ТП/7 від 05.11.2024 року, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 999746135 від 01.08.2024 року в розмірі 66420,00 гривень (а.с.13-зворот-14). Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс», станом на 27.01.2025 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 100035,00 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 27000,00 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 59535,00 гривень; неустойка - 13500,00 гривень (а.с.16-зворот-17). Представник позивача ТОВ «Таліон Плюс» прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість на загальну суму 86535,00 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 27000,00 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 59535,00 гривень. Тобто позивач не заявляє вимогу про стягнення з відповідача неустойки. Відповідач не погоджується з розміром заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 59535,00 гривень. Відповідно до пункту 8.3 Договору, на момент укладення цього Договору та отримання першого траншу за цим Договором базова процентна ставка складає 1,50 відсотків у день від суми залишку кредиту, яка знаходиться в позичальника за кожний день користування ним, що становить 547,50 відсотків річних. 22.11.2023 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року. Даним Законом, внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування». Так, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною 5 такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %». У листі Національного банку України № 14-0004/3433 від 15.01.2024 року надано пояснення про те, що згідно Закону № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки не повинен перевищувати: - протягом перших 120 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); - протягом наступних 120 днів - 1,5 % (до 20.08.2024 включно); - починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом № 3498-IX - 1 % (з 21.08.2024). Тобто, кредитні договори, які були укладені з 24.12.2023 року по 20.08.2024 року повинні керуватись Законом України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а до кредитних договорів, що укладені після 21.08.2024 року - ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Передбачений пунктом 17 Прикінцевих і Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено в ч. 2 розділу II Прикінцевих і Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Перехідні положення застосовуються в разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. Тобто вказаними положеннями визначено випадки, в яких можливе застосування збільшеної процентної ставки, а саме стосовно договорів, які були укладені до набрання чинності закону та якщо строк дії таких договорів продовжено вже після набрання ним чинності, що і становитиме перехідний період, протягом якого законодавець визначив вищезазначені процентні ставки. Між тим, у даному випадку кредитний договір № 999746135 було укладено 01.08.2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,50 % (пункт 8.3) є нікчемною в силу положень ч. 5 ст. 8 та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Суд вважає, що первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не привів умови кредитного договору до відповідності Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 1,50 % в день, що суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства. Суд, визнавши нікчемність пункту 8.3 договору в частині встановлення денної процентної ставки в розмірі 1,50 %, не застосовує нарахування процентів за користування кредитом виходячи з розміру максимальної процентної ставки 1 %, встановленого Законом України «Про споживче кредитування», оскільки в силу нікчемності вказаного пункту договору, проценти є неузгодженими, а отже, не підлягають нарахуванню та стягненню. У той же час, суд враховує ту обставину, що стороною відповідача визнається обов`язок зі сплати процентів у порядку положень ч. 1 ст. 1048, ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, щодо нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ. Так, з інформації, опублікованої на офіційному сайті НБУ, слідує, що в 2023, 2024 роках розмір облікової ставки (% річних) становив: з 15.12.2023 року по 25.01.2024 року - 15,0 %; з 26.01.2024 року по 14.03.2024 року - 15,0 %; з 15.03.2024 року по 25.04.2024 року - 14,5 %; з 26.04.2024 року по 13.06.2024 року - 13,5 %; з 14.06.2024 року по 12.12.2024 року - 13,0 %; з 13.12.2024 року по 06.03.2025 року - 14,5 %. Судом проведений розрахунок заборгованості по процентах. За період з 01.08.2024 року по 12.12.2024 року облікова ставка НБУ становить 13,0 % та розраховується в наступному порядку: 1) 13,0/366 = 0,036 % - за один день; 2) 134 (днів) х 0,036 = 4,824 %; 3) (27000,00/100) х 4,824 = 1302,48 гривень - розмір відсотків за користування кредитом за вказаний період. За період з 13.12.2024 року по 27.01.2025 року (останній день нарахування відсотків згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс») облікова ставка НБУ становить 14,5 % та розраховується в наступному порядку: 1) 14,5/366 = 0,04 % - за один день; 2) 46 (днів) х 0,04 = 1,84 %; 3) (27000,00/100) х 1,84 = 496,80 гривень - розмір відсотків за користування кредитом за вказаний період. Суд не вбачає підстав для нарахування відсотків за користування кредитом з 01.08.2024 року по 27.03.2025 року (дата звернення позивача з позовною заявою) та застосовує період з 01.08.2024 року по 27.01.2025 року, оскільки листом від 28.01.2025 року ТОВ «Таліон Плюс» повідомило відповідача про дострокове розірвання спірного кредитного договору (а.с.47-зворот). Таким чином, загальний розмір відсотків за період з 01.08.2024 року по 27.01.2025 року за користування кредитом становить 1799,28 гривень, що відповідає обліковій ставці НБУ (% річних), які підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Таліон Плюс». Враховуючи, що на виконання умов кредитного договору № 999746135 відповідачем частково сплачено 4860,00 гривень, суд вважає за доцільне зарахувати їх на погашення тіла кредиту, що становитиме 22140,00 гривень (27000,00 грн. - 4860,00 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. За ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У статті 612 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Таліон Плюс» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 999746135 від 01.08.2024 року в розмірі 23939,28 гривень, з яких: 22140,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 1799,28 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 670,04 грн., виходячи з розрахунку: 23939,28 грн. (задоволені позовні вимоги) х 100 : 86535,00 грн. (ціна позову) = 27,66 % від сплаченого судового збору 2422,40 грн. Положеннями частин 1-3 ст. 137 ЦПК визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, надано договір про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року, додаткову угоду № 269 від 30.12.2024 року про надання правової допомоги до договору № 5 від 02 грудня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року, платіжну інструкцію № 1169 від 30.12.2024 року про переказ коштів (а.с.49-55). З даних документів вбачається, що сума наданих АО «Ліга юридичних технологій та інновацій» (адвокат Колінько А.В.) послуг становить 5000,00 гривень, які позивач прохав стягнути з відповідача. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони в разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, в положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Представник відповідача прохала здійснити розподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц. Враховуючи складність справи, обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності, реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, пропорційно задоволеним позовним вимогам. Оскільки позовні вимоги задоволено на 27,66 %, суд покладає на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 1383,00 гривень (5000/100х27,66).

Outcome: partial