Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

17.11.2025 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Балишиха, Московської області, російської федерації, оскільки на теперішній час вона не має можливості зареєструвати смерть свого сина через відділ державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки вона не може надати жодних належних документів, які б надали змогу вище вказаному державному органу провести відповідну реєстрацію смерті її сина та видати свідоцтво про його смерть. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть та можливості в подальшому реалізації її спадкових прав. Ухвалою суду від 19.11.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, але надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та задовольнити її заяву у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, при вирішенні питання покладався на розсуд суду. В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно з правилами ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як визначено пунктом 8 частини 1\~статті 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Пунктом 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачено, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а допустимими\~є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO] на території російської федерації, свідоцтво про смерть видано муніципальною бюджетною установою міського округу Балашиха, Московської області. У даному випадку підлягають застосуванню так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, сформульовані у 1971 році у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», а саме: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зазначений принцип застосовує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (справи «Лоізіду проти Туречиини», «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»). ЄСПЛ зазначає, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Держава навіть за відсутності контролю над частиною своєї території не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією. У даному випадку слід застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, виданого установою, що знаходиться на території російської федерації, як доказу, оскільки неприйняття цього документу призведе до порушення права заявника на спадкування за законом після померлого сина. Тому суд приймає як належний доказ свідоцтво про смерть [PERSON] , видане 27 жовтня 2025 року на території російської федерації, муніципальною бюджетною установою міського округу Балашиха, Московської області. Крім цього, факт настання смерті [PERSON] у певний час\~26.10.2025 року підтверджується матеріалами справи, а саме: фотографіями поховання та могили [PERSON] і нічим не спростовується. Отже, заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5\~ст. 317 ЦПК України\~копія судового рішення видається учасникам справи негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Пунктом 8 частини 1\~статті 430 ЦПК України\~передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно з частиною 7\~статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення за результатами розгляду справ окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved