Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

11.08.2020 року позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: стягнути із Державної служби України з надзвичайних ситуацій матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення. В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішеннями Дніпровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 у справі №804/1553/18, які набрали законної сили, зобов`язано Державну службу України із надзвичайних ситуацій внести доповнення в грошовий атестат від 07.08.2007 року та грошове забезпечення [PERSON] , включивши в них одноразову грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 3352 та видати довідку про грошове забезпечення для перерахунку пенсії з включеною в неї суми грошової допомоги на оздоровлення в розмірі 3352 грн. Однак Державною службою України із надзвичайних ситуацій не виконано вказані судові рішення, чи вчинено кримінальне правопорушення за ч.2 ст.382 КК України. 26.06.2019 року прокуратурою міста Києва внесено інформацію про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Таким чином, позивач просить суд стягнути із відповідача моральну та матеріальну шкоду в розмірі 1 706 420,99 грн., завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою суду від 29.04.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.10.2025 року відкрито закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 08.07.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 804/1553/18 касаційну скаргу ДСНС задоволено частково: скасовано рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 та постанову Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року у справі №804/1553/18 в частині, якою позовні вимоги задоволено та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Таким чином, посилання позивача на рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 у справі №804/1553/18 як на підставу для здійснення йому перерахунків одноразової грошової допомоги по інвалідності, доплати до пенсії є безпідставними. Позивач до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати не звертався, а відтак збоку відповідача відсутні факти вказаних порушень. Також позивачем не обґрунтовано та не доведено завдання моральної шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що правовідносини, які виникли, стосуються проходження позивачем публічної служби, а відтак справа належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим просить суд закрити провадження у справі на підставі ст.255 ЦПК України. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлений. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 у справі №804/1553/18 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Державну службу України з надзвичайних ситуацій у місячний термін з дня набрання законної сили судового рішення внести доповнення в грошовий атестат від 07 серпня 2007 року та грошове забезпечення [PERSON] , включивши в них одноразову грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 3352 грн. та видати йому довідку про грошове забезпечення для перерахунку пенсії з включеною в неї суми грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 3352 грн. У задоволенні решти позову відмовити. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі №804/1553/18 апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій України залишено без задоволення, а рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018- без змін. Постановою Верховного Суду від09.12.2020 року касаційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій України задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі №804/1553/18 скасовано в частині, якою позовні вимоги задоволено. В цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі №804/1553/18 - залишено без змін. Таким чином, невиконання відповідачем рішення суду судом не встановлено, оскільки такі рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані Верховним Судом. Відповідно до частини другої статті 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно з частиною першою статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Станом на момент подання позову до суду вина посадових чи службових осіб ДСНС у вчиненні кримінального правопорушення не була встановлена та доведена у встановленому законом порядку. Крім того, відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди(пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Вирішуючи спір, суд в кожній справі має з`ясувати характер правовідносин сторін і встановити, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування шкоди при такому виді правовідносин. У позовній заяві позивач посилалася як на підставу позову на такі обставини. 26 червня 2019 року органом досудового розслідування за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України (умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, вчинене службовою особою), відкрито кримінальне провадження №62020100000000394. Спосіб захисту порушеного права позивача згідно з абзацом другим частини другої статті 16, частиною другою статті 1177 ЦК України передбачає компенсацію йому як потерпілому шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету України. Крім того, зазначив, що враховуючи норми частини четвертої статті 1166, частини другої статті 1177 ЦК України майнова шкода в розмірі 1 706 420,99 грн. завдана йому як потерпілому у кримінальному провадженні №62020100000000394 має бути компенсована за рахунок Державного бюджету України з дотриманням статті 8 ЦК України. Позивач зазначив, що майнова та моральна шкода в розмірі 1 706 420,99 грн. є грошовою сумою, яку необхідно відшкодувати внаслідок скоєння проти нього злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України. Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до правовідносин у цій справі положень статті 1177 ЦК України, оскільки відсутнє судове рішення (вирок, постанова), яке набрало законної сили, яким встановлено подію злочину (кримінальне правопорушення), та яким особу було визнано винною у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого нормами КК України, та спричинення внаслідок винних протиправних дій особи збитків позивачу. Позивачем не подано суду доказів того, що досудове розслідування в кримінальному провадженні 12018110040001851 триває та того, що позивач визнаний потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Позивач не був позбавлений можливості реалізувати своє право на відшкодування завданої шкоди кримінальним правопорушенням, заявивши цивільний позов у кримінальному провадженні. Інформації про визнання позивача цивільним позивачем та потерпілим не подана, судовий розгляд справи не розпочинався, у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація щодо вироку у вказаному кримінальному провадженні, який набрав законної сили. Проте шкода позивачу не відшкодована підозрюваними у кримінальному провадженні. Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду від 23.06.2022 року у справі № 204/2626/21 у разі закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілої сторони можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Таким чином, позивач вправі пред`явити вимогу про відшкодування шкоди як оcобою, яка потерпіла від кримінального правопорушення в порядку цивільного судочинства. Для потерпілої від злочину особи важливим є відновлення порушеного права, яке у кримінальному провадженні досягається за допомогою цивільного позову, оскільки злочином може бути завдано як майнову, так і моральну шкоду. Згідно з частиною першою статті 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Відповідно до статті 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (частина перша статті 128 КПК України). За змістом статті 127 КПК України відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можливе шляхом: добровільного відшкодування шкоди підозрюваним, обвинуваченим, а також за його згодою будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою, на будь-якій стадії кримінального провадження; відшкодування шкоди, стягнутої судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні; відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з частинами першою, четвертою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Верховний Суд зауважує, що згідно з частиною четвертою статті 1166 ЦК України, на яку посилається позивач як на одну із правових підстав вирішення спору, шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом, до правовідносин сторін не застосовується з урахуванням підстав позову - шкода завдана кримінальним правопорушенням, що не є правомірною поведінкою. Питання відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, регулюється статтею 1177 ЦК України. Відповідно до статті 1177 ЦК України (у редакції Закону від 16 травня 2013 року № 245-VII) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 1177 ЦК України (у редакції до 16 травня 2013 року № 245-VII) майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом. Потерпіла від злочину особа може захищати порушене право шляхом подання окремого позову в цивільному судочинстві. В теорії цивільного права проводиться межа між відшкодуванням шкоди як формою відповідальності, яка виникає як реакція держави на неправомірну поведінку особи, і відшкодуванням, яке настало з інших причин, ніж протиправне порушення права, зокрема в результаті поведінки, що визнається правомірним порядком. У тексті статті 1177 ЦК України вживаються два терміни: "відшкодування" і "компенсація". У ЦК України конкретні відмінності між цими поняттями не визначено, проте в законодавстві та доктрині розрізняють відмінності щодо їх вживання через необхідність (чи відсутність необхідності) доведення розміру шкоди, вини порушника, існування у законі максимально можливого розміру компенсації (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності"). Згідно з частиною другою статті 1177 ЦК України визначено виняток із загального правила (exception probat regulamin casibus non exceptis (виняток підтверджує правило, лат.)), передбачено компенсацію шкоди потерпілому від кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України, встановивши, що умови та порядок такого відшкодування мають визначатися законом. У частині другій статті 1177 ЦК України йдеться не про відповідальність держави перед потерпілим, а про перенесення обов`язку відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, шляхом її компенсації, на державу в порядку виконання нею соціальної функції. Відповідно до статті 3 Конституції України держава бере на себе зобов`язання відшкодувати фізичній особі шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. Така компенсація державою шкоди не має розглядатися як майнова відповідальність, перекладена з особи, що вчинила кримінальне правопорушення, на державу. Держава, виконуючи соціальні функції, створює відповідні допоміжні механізми усунення негативних наслідків кримінального правопорушення. Верховний Суд зазначає, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, не ґрунтується на загальних засадах цивільно-правової відповідальності. Цей обов`язок держава покладає на себе як на гаранта прав та свобод громадянина. Підстави для стягнення з відповідача майнової шкоди, передбаченої статтею 1177 ЦК України відсутні, оскільки обов`язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили (постанова від 01 вересня 2015 року у справі № 6-1268цс15). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вирішила виключну правову проблему щодо відповідальності держави Україна за шкоду, завдану злочином, виклавши такі висновки щодо тлумачення статті 1177 ЦК України: "52. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). 53. Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі, і не можуть за аналогією застосовуватися до відносин щодо відшкодування шкоди, завданої злочином юридичній особі. У 2005 році Україна підписала Європейську конвенцію про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів від 24 листопада 1983 року (не була ратифікована). Втім, ця Конвенція передбачає обов`язок держави щодо виплати компенсації не всім потерпілим від злочину, а лише фізичним особам - жертвам насильницьких злочинів. Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як відносно юридичних осіб держава Україна такого позитивного обов`язку не має". Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року, у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20) звернула увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України (у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року), та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (рішення від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine) і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine)). За відсутності закону, який формує такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, взятою окремо. На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177 ЦК України, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньою мірою встановлену вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу № 1, він не може стверджувати, що він мав "законне сподівання" одержання будь-яких конкретних сум" (рішення від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine). Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання наявності чи відсутності виключної правової проблеми висловлюється, що така проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що незважаючи на вирішення виключної правової проблеми щодо відповідальності держави Україна за шкоду, спричинену злочином у справі № 916/1423/17 (провадження 12-208гс18) за позовом СП "Вітінформ" до Одеської місцевої прокуратури № 2, слідчого управління ГУНП в Одеській області, Малиновського відділу поліції у місті Одесі ГУНП в Одеській області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування шкоди у сумі 60 500,00 дол. США (що в еквіваленті складало 1 582 027,447 грн), заподіяної бездіяльністю посадових осіб відповідачів при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012170470000484, шляхом стягнення цих коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, правова і соціальна проблема щодо застосування частини другої статті 1177 ЦК України залишається. У даній справі предметом спору є вимога позивача про компенсацію державою майнової шкоди, завданої йому як потерпілому від кримінального правопорушення (потерпілому у кримінальному провадженні), а саме вчиненням проти нього злочину. Необхідно зазначити, що серед науковців немає єдності думок щодо підстав відповідальності держави за частиною другою статті 1177 ЦК України. Особа, яка потерпіла від кримінального правопорушення, має право на позов на підставі статті 1177 ЦК України незалежно від того, чи завершене розпочате кримінальне провадження з приводу такого кримінального правопорушення. Приписи статті 1177 ЦК України необхідно вважати нормами прямої дії незалежно від прийняття окремого закону про порядок відшкодування відповідної шкоди. Тому вирішення відповідної справи можливе безпосередньо на підставі статті 1177 ЦК України незалежно від наявності чи відсутності закону, присвяченого регламентації випадків та порядку компенсації державою такої шкоди (див.: науковий висновок к. ю. н., адвоката Мици Ю. В. Зазначений науковий висновок, викладений у справі № 757/59501/19-ц, за подібних правовідносин). За відсутності відповідного закону про випадки компенсації державою шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, вирішення справи на підставі статті 1177 ЦК України неможливо, в тому числі й із застосуванням аналогії. Відсутність відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляду справи за позовом потерпілого (див.: науковий висновок к. ю. н. Беляневича В. Е. Зазначений науковий висновок, викладений у справі № 757/59501/19- ц, за подібних правовідносин). У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від відповідного кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває, відсутнє право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок такого кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України з огляду на те, що факт вчинення кримінального правопорушення та винуватість в цьому правопорушника належним чином не встановлені (див.: науковий висновок в. о. завідувача лабораторії захисту суб`єктивних прав, д. ю. н., с. н. с. В. Бобрика. Зазначений науковий висновок, викладений у справі № 757/59501/19- ц, за подібних правовідносин). За змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються: засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. ЄСПЛ у справі "Петльований проти України", рішення від 30 вересня 2014 року, зазначив, що "відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова "якщо особа, яка вчинила злочин, не встановлена або неплатоспроможна". Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формує такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, взятої окремо. На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177 ЦК України, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньою мірою встановлену вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу № 1, він не може стверджувати, що він мав "законне сподівання" одержання будь-яких конкретних сум". У цій справі ЄСПЛ дослідив приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року. Редакцією частини другої статті 1177 ЦК України до 09 червня 2013 року було передбачено наявність окремого закону, який би визначав процедуру присудження та сплати такої компенсації; редакцією цієї статті після 09 червня 2013 року передбачено компенсацію за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Водночас до цього час законодавчо порядок відшкодування шкоди потерпілим від злочину за рахунок коштів Державного бюджету України законом не визначений. У постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 757/59951/16-ц (провадження № 61-9377св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 757/26052/17-ц (провадження № 61-1143св17), від 24 червня 2019 року у справі № 720/412/16-ц (провадження № 61-19811св18)вказано, що положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте на сьогодні у національному законодавстві України відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який би визначав такий порядок відшкодування шкоди. У цих справах суди встановили наявність вироків, що набрали законної сили. При застосуванні частини другої статті 1177 ЦК України виникає питання, чи може особа очікувати компенсацію від держави, якщо відсутні умови та порядок її компенсації, чи лише за умови неможливості усунути негативні наслідки кримінального правопорушення особа може очікувати компенсацію за рахунок держави, за умови визначеного механізму такої компенсації. Вказане викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/59343/19-ц, провадження № 61-9952св20. Однак постановою Верховного Суду від09.12.2020 року касаційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій України задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі №804/1553/18 скасовано в частині, якою позовні вимоги задоволено та у позові відмовлено. За таких обставин невиконання рішення суду не мало місця, оскільки таке рішення скасовано, а відтак у діях посадових та службових осіб відповідача відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (Умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, які вчинені службовою особою). З врахуванням наведеного, відсутні встановлені законом підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди на підставі ч.2 ст.1177 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно приписів ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом абзацу другого ч.3 вказаної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (п.90). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» (2001 рік) використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема. і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України (постанова Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №466/5286/19). У даній категорії справ позивач повинен обґрунтувати та довести факт завдання йому шкоди. Проте позивачем не наведено жодного обґрунтування завдання йому моральної шкоди, зокрема не вказано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не надано доказів на підтвердження завдання моральної шкоди. Протиправність дій відповідача, що є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, судом не встановлено. Доказів наявності у діях посадових чи службових осіб відповідача складу кримінального правопорушення позивачем не подано. Окрім наведеного, суд звертає увагу, що позивач мотивує позов завданням йому шкоди органом державної влади. У такому випадку шкода має відшкодовуватися за рахунок держави, а відповідачем у такому спорів має бути ДКС України. Проте, в межах даної справи, відповідних вимог позивачем не заявлялося. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову. Посилання відповідача на те, що вказану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, не береться судом до уваги з врахуванням наступного. Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства ( постанова Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 570/4129/20 (провадження № 61-14586св21)). Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди не в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, справу належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Крім того, вимогу про відшкодування майнової та моральної шкоди заявлено відповідно до ст.1177 ЦК України, як шкоду, завдану фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, а відтак вказані правовідносини є приватно-правовими, а за змістом ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Outcome: dismissed