Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

У провадженні Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області перебуває вищевказана цивільна справа про визначення місця проживання дітей та встановлення факту, що має юридичне значення. Позивач просить визначити місце проживання малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Встановити факт, що має юридичне значення, за яким [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням суду від 11.02.2025 шлюб сторін розірвано. У листопаді 2023 відповідачка виїхала за межі України і позивач стверджує, що від цього часу він самостійно займається вихованням та утриманням дітей, створив їм належні умови проживання та розвитку. Позивач зазначає, що метою встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дітей є оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Визначення місця проживання дітей разом з позивачем позивачу необхідно для оформлення документів для допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків. Ухвалою судді від 05.06.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 18.09.2025 до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову. У заяві вказано, що заявниця з жовтня 2023 проживає в Литовській республіці та працює за трудовим договором. У силу життєвих обставин на цей час не має змоги займатися вихованням та утриманням дітей. Підтверджує, що позивач із жовтня 2023 року самостійно займається вихованням та утриманням дітей [PERSON] та [PERSON] . До заяви додано копію паспорта відповідачки як громадянки України, її паспорта громадянки України для виїзду за кордон, копію облікової картки платника податків, копію трудового договору про працевлаштування відповідачки прибиральницею на ЗАТ Dussman Service у м. Вільнюс. Третя особа [INFO] надала суду пояснення, згідно з якими просить відмовити у задоволенні позову. Пояснення мотивоване тим, що позивач, окрім довідки гімназії, не надав інших документів, які б підтверджували факт небажання відповідачки брати участь у вихованні дітей, не здійснення покладених обов`язків по їх утриманню. [INFO] вважає, що встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини жодним чином не впливає на реалізацію батьківських обов`язків відносно їх неповнолітніх дітей, а лише формує правову позицію з метою реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації у відповідності до положень пункту 4 частини 1 статті 23 Закону "україни "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Зазначає, що за відомостями з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач перебуває на військовому обліку у [INFO] . ВЛК позивач пройшов 16.05.2025. Ухвалою суду від 10.10.2025 справу призначено до судового розгляду. У прийнятті визнання відповідачем позову відмовлено на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідно до яких якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Учасники справи були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. У судове засідання з`явилися позивач [PERSON] ,представник позивача адвокат Салій С.А., представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради Бурковська\~О.М. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зазначив, що він свідомо не звертався до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки у разі, якщо його мобілізують, то є надія, що відповідачка повернеться із-за кордону для опікування дітьми. Судом було задоволено клопотання позивача про допит свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також суд задовольнив клопотання про проведення опитування дітей сторін. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та опитавши дітей, суд установив таке. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2011, який було розірвано рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.02.2025. Рішення набрало законної сили 10.03.2025. Позивач та відповідачка мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.07.2011) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.10.2017). Згідно з довідкою № 201, виданою 01.05.2025 КНП "Корсунь-Шевченківський центр ПМСД", [PERSON] стежить за здоров`ям своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , систематично приводить на медичне обстеження та при потребі на лікування. Діти щеплені відповідно до віку, медичні рекомендації виконуються в повному обсязі. Корсунь-Шевченківська гімназія №5 30.04.2025 видала довідку №01-20/65, згідно з якою мати дітей [PERSON] участі у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] не бере. Мати з дітьми не проживає, участі в освітньому процесі та вихованні не бере. Батько опікується дітьми, відвідує класні батьківські збори, контактує з класними керівниками. Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 21.08.2025 надав суду інформацію станом на 21.08.2025 щодо перетину державного кордону України у період з 10.10.2023 до 21.08.2025 громадянкою України [PERSON] , [INFO] , згідно з якою відповідачка 07.11.2023 виїхала з України та після цього поверталася в Україну один раз у 2023 році, тричі - у 2024 році та тричі у 2025 році. Період перебування в Україні - від кількох днів до кількох тижнів. Останній раз (станом на 21.08.2025) відповідачка виїхала з України 13.04.2025. Відповідно до Акта обстеження умов проживання, складеного 02.05.2025 представниками Служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської міської ради, позивач з двома дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] . Указано, що батько забезпечив належні умови для комфортного проживання з ним дітей. Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради Черкаської області надав суду Висновок від 18.07.2025 щодо визначення місця проживання дітей, згідно з яким указаний орган вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] зі своїм батьком [PERSON] . Висновок аргументовано тим, що в листопаді 2023 мати дітей [PERSON] виїхала за межі України до Румунії. Фактично з того часу батько дітей [PERSON] самостійно займається вихованням та утриманням дітей. У результаті обстеження умов проживання встановлено, що діти проживають разом з батьком у квартирі, у якій створено для дітей належні, комфортні умови проживання. Під час спілкування з дітьми з`ясовано, що діти себе почувають разом з батьком добре. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони проживають в будинку за місцем проживання позивача з дітими. Родину позивача та відповідача всі свідки знають більше 10 років. Усі свідки позитивно характеризовали позивача та стверджували, що біля двох років відповідачка у квартирі [ADDRESS] не проживає, оскільки виїхала за кордон нібито на заробітки. Свідки стверджують, що позивач [PERSON] дійсно самостійно займається вихованням дітей. Раніше між подружжям періодично виникали сварки, відповідачка навіть при спільному проживанні мало опікувалася дітьми, "жила для себе". Свідки знають, що позивачка на нетривалий час кілька разів приїжджала до України. Свідок [PERSON] додатково повідомила, що відповідачка за кордоном проживає зі своїм співмешканцем, що відповідачка не приховує. Свідку відомо, що діти про це знають. Коли мати дітей кілька разів поверталася на кілька днів в Україну, то позивач змушений був винаймати для себе квартиру в сусідньому будинку, при цьому продовжував опікуватися дітьми, які фактично проживали у їхній квартирі з матір`ю. Відповідачка займалася власними справами. На запитання суду свідок повідомила, що не знає, чи передавала відповідачка гроші на утримання дітей, однак чула, як відповідачка в останній свій візіт казала своїй кумі, що "виб`є собі гроші" з позивача на купівлю білетів для повернення за кордон. Свідок [PERSON] додатково повідомила, що відповідачка навіть під час проживання в Україні не працювала, однак все рівно всю відповідальність за дітей ніс позивач. Свідку відомо, що діти виїжджали з матір`ю за кордон для відпочинку в Єгипті, однак гроші на цей відпочинок давав позивач. Після відпочинку мати одразу повернула дітей батькові. Опитаний у присутності представника служби у справах дітей син сторін [PERSON] повідомив, що він та його сестра проживають разом з батьком у квартирі [ADDRESS] . Його мати [PERSON] разом з ними не проживає більше двох років. [PERSON] повідомив, що мати рідко приїждає. Під час перебування за кордоном матір з ним не спілкується, йому не телефонує. Іноді [PERSON] розмовляє з нею, коли мати телефонує сестрі [PERSON] мати лише загально запитує "Як справи?", нічим конкретно не цікавиться. Гроші [PERSON] не надавала, подарунки не дарувала. Під час спілкування лише свариться на нього. З батьком у хлопчика гарні стосунки, батько його жодного разу не сварив. Опитана у присутності представника служби у справах дітей дочка сторін [PERSON] повідомила, що вона хоче проживати з батьком, а не з мамою. За кордоном їй не подобається. Мама приблизно раз на 1-2 тижні їй телефонує, цікавиться як справи. У результаті опитування дітей суд ввтановив, що діти мають гарні відносини з батьком, зазначають, що саме він займається їхнім вихованням та забезпеченням. Діти обізнані про розірвання шлюбу між батьками, а також про те, що їхня матір проживає за кордоном з іншим чоловіком. Цей чоловік іноді також бере участь у спілкуванні з дітьми, може разом з матір`ю підвищити на них голос під час спілкування. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу. Згідно зі ст. 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлює підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно із ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Позивач зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей йому необхідно для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Із цього приводу суд зазначає таке. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України). Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року «Про оборону України». Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер. Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації. Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Отже, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «;Про військовий обов`язок і військову службу». Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України. Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене врахуванням усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Отож, удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24). Отже, у цій справі факт самостійного виховання неповнолітніх дітей є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тому, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суд має досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постановиВеликої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року усправі№ 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)). СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дітей в ході вирішення питання про визначення способу участі матері у вихованні дітей або ж питання про позбавлення батьківських прав. З огляду на зазначене, вбачається, що ця вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей пов`язана з вирішенням спору про право зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків (позбавлення батьківських прав), який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей. Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. У той же час, позивачем заявлена ця вимога у позовному провадженні без вимоги про спосіб участі у вихованні дітей або ж позбавлення батьківських прав матері. Суд виснує, що надані позивачем докази свідчать про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі в утриманні дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. При цьому, як позивач, так і діти повідомили, що позивачка періодично телефонує дітям та цікавиться їхніми справами. Суд вважає, що посилання позивача на той факт, що відповідачка проживає за межами території України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку виховання та утримання її доньки та сина. Тим більше, що вона офіційно працевлаштована, отже має постійний дохід, на відміну від позивача, який не надав суду доказів про своє працевлаштування та доходи. Крім того, вбачається, що відповідачка регулярно по декілька разів на рік відвідує Україну та має змогу бачитися із дітьми. А тому надані позивачем докази не можуть бути підставою для задоволення позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Позивачем також не було доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька дітей та свідчило про доцільність встановлення такого факту. Отже суд виснує про відсутність необхідних та достатніх доказів для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей, суд виходить з такого. Згідно з положеннями частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд виснує таке. Звертаючись до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини позивач вказує, що діти проживають разом з ним, він створив належні умови для проживання дітей. Відповідно до положень статті 161 СК України з урахуванням статті 4 ЦПК України вирішення судом з ким із батьків буде проживати малолітня дитина допускається у разі відсутності між батьками такої згоди, тобто за наявності спору. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним та це питання не є врегульованим між сторонами. Позовна заява не містить жодного посилання на те, що такий спір між сторонами існує та не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач дійсно не згідна з тим, що діти проживають з позивачем та між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей виникає спір. Відповідачка у своїй заяві до суду від 18.09.2025 не виказує будь-яких заперечень щодо проживання дітей сторін разом з позивачем, навпаки, вона посилається на те, що на теперішній час у силу життєвих обставин не має змоги займатися вихованням та утриманням дітей. Така позиція відповідачки може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, однак позивач зазначив, що свідомо не бажає ініціювати таку процедуру. Тобто у суді встановлено, що відповідач до пред`явлення позову і на момент розгляду справи у суді згідна з тим, що діти проживають після розірвання шлюбу з батьком, не виказувала жодної незгоди із цим, не направляла звернення до відповідних органів для визначення іншого місця проживання дитини, ніж з батьком. З висновку органу опіки та піклування також не вбачається наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей. Суд ураховує, що в сучасних реаліях повномасшатбної війни, яку розв`язала РФ в Україні, можливе ініціювання цивільних справ, обставини яких свідчать про відсутність фактичного спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Такі справи можуть бути ініційовані одним з батьків з метою, пов`язаною з подоланням обмежень у виїзді за межі України, або із перебуванням на військовому обліку та мобілізацією. Тому суд ретельно дослідив надані докази та дійшов висновку, що у даній справі відсутній предмет спору щодо вимоги про визначення місця проживання дітей. Суд зазначає, що право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, кореспондуються повноваження суду щодо розгляду в порядку цивільного судочинства справ щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Зокрема, під порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково, відтак потребує судового захисту. Підставою ухвалення рішення про захист порушеного права є установлення судом факту порушення або оспорення суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов. У цій справі щодо вимоги про визначення місця проживання дітей не встановлено факту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, відтак заявлені вимоги не можуть бути ні задоволені, ні в їх у задоволенні не може бути відмовлено. Також суд звертає увагу, що на цей час син сторін [PERSON] , [INFO] , [INFO] досяг віку 14 років і не має статусу малолітньої особи, тоді як відповідно до статті 161 СК України судом вирішуються спори щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, тобто дітей, які не досягли 14 років. Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Поряд із цим, за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року (справа №456/647/18, провадження №61-2018св19). Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що як на час пред`явлення позову, так і на теперішній час між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дітей. Діти сторін з 2023 року по цей час проживають з батьком без будь-якої демонстрації матір`ю своєї незгоди із цим та будь-яких реальних, підтверджених доказами, спроб з її сторони змінити місце проживання дитини. Тому суд на підставі п.2. ч.1 ст. 255 ЦПК України закриває провадження в справі в частині вимог про визначення місця проживання дітей через відсутність предмету спору.

Outcome: dismissed