Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Цопко С. В., звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора речових прав Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання договору про встановлення земельного сервітуту недійсним та його скасування. Позов обґрунтував тим, що 31 жовтня 2018 року між ним як власником земельної ділянки, з однієї сторони, і сервітуарієм (користувачем) земельної ділянки ПАТ «Закарпаттяобленерго» в особі першого заступника генерального директора - директора з енергозбуту Гумена В. С., з другої сторони, було укладено договір про встановлення земельного сервітуту. Згідно з предметом цього договору земельний сервітут встановлюється щодо земельної ділянки площею 0,728 га, кадастровий номер 2122483300:01:002:0023, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Документ, що підтверджує право власності земельною ділянкою є витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 101625849 від 26.10.2017. Зазначав, що цей договір про встановлення земельного сервітуту є недійсним, оскільки договір, який укладається більше ніж на три роки, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у випадках із нерухомістю. Згідно зі ст. 793 ЦК України договір найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх частини) на строк не менш як три роки підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 794 ЦК України право користування (найму, оренди) встановлене на строк три і більше років, підлягає державній реєстрації. А згідно зі статтями 125, 126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації. Договір оренди землі укладається в письмовій формі, а якщо строк більше трьох років - обов`язково нотаріально посвідчується. Стверджував і те, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 15.01.2020 у справі № 322/1178/17 договір оренди землі, укладений строком понад три роки без державної реєстрації є нікчемним, а згідно з постановою Верховного Суду України від 26.05.2021 у справі № 905/650/20 договір оренди нерухомості, укладений на строк більше ніж три роки, але без нотаріального посвідчення і без державної реєстрації, не створює правових наслідків. За таких обставин уважає, що даний договір може бути визнаний судом нікчемним. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати договір про встановлення земельного сервітуту, укладеного між ним та ПАТ «Закарпаттяобленерго», недійсним та скасувати його. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.10.2025 цей позов [PERSON] було залишено без руху внаслідок несплати позивачем судового збору та надано йому десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви (19,20). 16 жовтня 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Цопко С. В., на виконання зазначеної вище ухвали подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про сплату судового збору (а.с.24-27). Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17.10.2025 дану позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (28,29). У відзиві на позов [PERSON] відповідач державний реєстратор відділу «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Юрик Л. М. посилалася на безпідставність позовних вимог, оскільки у даному випадку державний реєстратор не є належним відповідачем, положення статей 793, 794 ЦК України, які регулюють найм будівлі або іншої капітальної споруди, статей 125, 126 ЗК України щодо договору оренди землі, у даному випадку застосуванню не підлягають. У спірному договорі про встановлення земельного сервітуту є відсутня вимога щодо необхідності його нотаріального посвідчення. З огляду на наведене відповідач просив у задоволені позову [PERSON] відмовити повністю. У відповіді на відзив позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Цопко С. В., зазначав про безпідставність доводів відповідача, оскільки саме державний реєстратор є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме його дії спричинили реєстрацію спірного обтяження, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.09.2018 у справі 823/2042/16. До того ж у відзиві на позов навмисно упущено положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, яка передбачає можливість припинення сервітуту на підставі судового рішення, якщо сервітут порушує права власника. Також відповідач неправомірно ототожнив державну реєстрацію договору з державною реєстрацією речового права, тобто згідно зі ст. 100 ЗК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державній реєстрації підлягає не договір, а саме право користування (обтяження). Предметом спору у цій справі є законність самої реєстраційної дії, а не факт існування договору як документа. Також земельна ділянка на яку встановлено сервітут припинила існувати внаслідок її поділу. Отже, договір сервітуту втратив предмет, а його реєстрація не може породжувати правових наслідків і бездіяльність державного реєстратора призвела до збереження у реєстрі запису про право, об`єкт якого фактично не існує, а тому вказані обставини є самостійною підставою для визнання договору недійсним та скасування запису про сервітут. Позивач [PERSON] та його представниця - адвокатка Цопко С. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідач державний реєстратор Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Юрик Л. М. у судове засідання не з`явилася повторно, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.42,62). З огляду на наведене вище, а також з урахуванням думки сторони позивача, суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторони відповідача. Заслухавши доводи сторони позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до договору земельного сервітуту від 31.10.2018, укладеного між власником земельної ділянки [PERSON] та сервітуарієм (користувачем) земельної ділянки ПАТ «Закарпаттяобленерго», установлено земельний сервітут щодо земельної ділянки площею 0,728 га, кадастровий номер 2122483300:01:002:0023, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташованої по [ADDRESS] . Площа частини земельної ділянки на яку встановлюється сервітут становить 0,0713 га, згідно з планом установлення меж земельного сервітуту, який є додатком № 1 до цього договору. Сервітут належить сервітуарію. Договір є безстроковим. Сервітут установлюється із правом розміщення та обслуговування будівлі трансформаторної підстанції (ЗТП-17) і проходу та проїзду до будівлі цієї підстанції. Сервітут є безоплатним. Договір уважається укладеним із моменту його підписання сторонами /преамбула і пункти 1.1.-1.6., 3.1. договору/ (а.с.10-14). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частини 1, 2 ст. 48 ЦПК України) Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 ч. ст. 175 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц /пункт 41/, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц /пункт 49/, від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц /пункт 50/, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц /пункт 31.4/, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц /пункти 37, 54/, від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 /пункт 38/, від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц /пункт 31/, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц /пункт 63/, висновки в яких, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).\~Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. У постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 336/4662/19 (провадження № 61-19598св20), від 03.08.2022 у справі № 309/2629/19 (провадження № 61-5403св21) зазначено: «спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений». У силу вимог ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. На переконання суду, у цих спірних правовідносинах щодо визнання недійсним і скасування договору, належним відповідачем має бути інша сторона договору про встановлення земельного сервітуту, тобто ПАТ «Закарпаттяобленерго». Проте позовних вимог до ПАТ «Закарпаттяобленерго» позивач не пред`являв. У цій справі позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача у порядку частин 1, 2 ст. 51 ЦПК України, не заявляв. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволені позову саме з цієї підстави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 58). Відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. За таких обставин понесені позивачем у справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн (а.с.27) покласти на [PERSON] .

Outcome: dismissed