Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.06.2025 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 25 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 9 839,32 грн у якості відшкодування майнової шкоди; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , працював на посаді завідуючого гаражного кооперативу в Гаражно-будівельному кооперативі «Надія» Дарницького району м. Києва (код ЄДРПОУ 22885513) за сумісництвом з 2017 р. Протокольним рішенням позачергових загальних зборів членів ГБК «Надія» Дарницького району м. Києва № 17/05 від 17.05.2023 членами кооперативу прийнято рішення про звільнення з 05.06.2023 всього складу правління ГБК «Надія» Дарницького району м. Києва. 06.06.2023 обрано новий склад правління кооперативу у кількості 9 осіб, в тому числі і голову правління кооперативу [PERSON] строком на 5 років. Після обрання нового складу правління кооперативу, орієнтовно з кінця червня 2023 нові члени правління кооперативу почали у різні способи перешкоджати позивачу виконувати його трудові обов`язки. Зокрема, 29.06.2023 орієнтовно о 18:45 год [PERSON] зайшов у свій кабінет на своє робоче місце, що знаходиться на другому поверсі адміністративної будівлі ГБК «НАДІЯ» за адресою: вул. Бориспільська, буд. 53, в кабінеті знаходились члени правління ГБК «НАДІЯ» [PERSON] (відповідач), [PERSON] (відповідач), голова правління ГБК «НАДІЯ» на момент події [PERSON] , бухгалтер [PERSON] та член кооперативу [PERSON] . Оскільки 29.06.2023 працівники ДТЕК перевіряли електропідстанцію кооперативу, тому позивач вимушений був затриматись на роботі, щоб пояснити, що до приміщення електрощитової можуть входити лише особи, що мають групу допуску. Тобто знаходження в приміщенні електрощитової сторонніх осіб є недопустимим з точки зору як безпеки самих осіб, так і безперебійної роботи обладнання. Однак, [PERSON] , висловлюючись на адресу позивача нецензурною лайкою та застосовуючи до останнього фізичну силу разом з [PERSON] , почав виштовхувати з кабінету. Виштовхуючи [PERSON] з кабінету, [PERSON] та [PERSON] наносили йому удари кулаком в область потилиці, шиї та верху спини. Всього нанесли орієнтовно 10 ударів. Тобто, [PERSON] та [PERSON] завдали [PERSON] тілесних ушкоджень. Через зазначені події у позивача погіршилось самопочуття і він був змушений викликати швидку допомогу, які в тому числі зафіксували наявні сліди побиття: гематома на потилиці та шиї, забої грудної кліки, підвішений тиск та підвищений рівень цукру в крові. Позивача було доставлено до лікарні швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги та додаткового обстеження. На наступний день, 30.06.2023 р., стан самопочуття позивача не покращився, проте останній пройшов судово-медичну експертизу. Завдані тілесні ушкодження, окрім надзвичайно сильного фізичного болю, призвели до підвищення артеріального тиску. 03.07.2023 позивач звернувся до сімейного лікаря та отримав лікарняний листок 2СМЗ-В98Р-Е6Т9-А6МВ. Від сімейного лікаря [PERSON] отримав направлення до лікарні. 04.07.2023 р. його госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 11» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (код ЄДРПОУ 0110765) виписка стаціонарного хворого № 2594/1261 з діагнозом гіпертонічна хвороба II ст, ризик 3 ст цукровий діабет тип II. На стаціонарному лікуванні перебував з 04.07.2023 до 13.07.2023, що відображено у медичному висновку про тимчасову непрацездатність № 8ТЗН-Е6Н7-КВАХ-2Р48 від 04.07.2023. Внаслідок побиття позивача відповідачами для [PERSON] настали негативні наслідки, що в свою чергу призвели до істотних змін в житті, негативно позначилося на моральному і психологічному стані, порушило звичний устрій життя. Зокрема, для відновлення стану здоров`я позивача було госпіталізовано до КНП «КМКЛ № 11». Наведені події також завдали позивачеві матеріальних збитків. Зокрема, під час лікування було витрачено на придбання ліків та лікарських засобів - 9 839,32 грн. Окрім того, кабінет, з якого позивача фізично виштовхував [PERSON] , [PERSON] є його робочим місцем. Позивач вбачає в наведених діях відповідачів ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Тобто, грубе порушення законодавства про працю. За вказаним фактом відкрито кримінальне впровадження № 12023105020001546 від 30.06.2023 р. Ухвалою суду від 16.07.2025 позовну заяву залишено без руху. Позивачем у строк та належним чином було усунено зазначені судом недоліки Ухвалою суду від 21.07.2025 було відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд у порядку спрощеного провадження та призначено судове засідання. 07.08.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, за змістом якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. [PERSON] вказує, що позивачем не доведено обставину заподіяння та не наведено розрахунку заподіяної позивачу моральної шкоди, матеріальна компенсація якої складала б саме 26000,00 грн, а не 26001,00 грн чи 25999,99 грн. Позивачем не доведено належними засобами доказування характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, а також характеру немайнових втрат. Крім того, позивачем не доведено належними засобами доказування впливу протиправної бездіяльності відповідача на стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, 11.03.2025 відносно [PERSON] працівниками поліції було винесено постанову за фактом завідомо неправдивого виклику на лінію 102 щодо питань недопуску [PERSON] на робоче місце. Також, під час розгляду справи просив суд врахувати той факт, що перелік позицій, які наведені у копіях фіскальних чеках, наданих позивачем, не співпадають із тими медичними рекомендаціями і призначеннями лікарів, які вказані у копіях медичних документів, наданих у якості додатків до позовної заяви. Позивачем не вказано у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів її заподіяно позивачеві, у чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями зі сторони відповідачів, та з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, як і не зазначено докази, що підтверджують вказані обставини. Позивачем не надано обгрунтованого розрахунку суми моральної шкоди та доказів, що підтверджують подію, в результаті якої, на думку позивача, було заподіяно моральну та матеріальну шкоду. 07.08.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив, за змістом якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. У своєму відзиві [PERSON] посилається на повністю ідентичні обставини, що і у відзиві [PERSON] 26.08.2025 до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, за змістом якої останній наполягає на задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Позивач вказує, що зазначені у відзивах відповідачів обставини є їх суб`єктивними припущеннями та позивач вважає таку інформацію завідомо неправдивою. 30.09.2025 від позивача [PERSON] надійшла заява про виклик свідків. У судовому засіданні 30.09.2025 було оголошено перерву у зв`язку з графіком судових засідань головуючого по справі. Ухвалою суду від 30.09.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у задовленні клопотання позивача про допит свідків з огляду на положення ст. ст. 90, 91 ЦПК України. Судове засідання 30.10.2025 було відкладено за клопотанням позивача. 12.11.2025 від позивача [PERSON] надійшло клопотання, за змістом якого останній просив суд постановити окрему ухвалу відносно відповідача [PERSON] , оскільки в діях останнього можуть бути ознаки ст. ст. 383, 384 КК України та поновити строк на подачу доказів. 12.11.2025 від позивача [PERSON] надійшло клопотання, за змістом якого останній просив суд постановити окрему ухвалу відносно відповідача [PERSON] , оскільки в діях останнього можуть бути ознаки ст. 384 КК України. 12.11.2025 від позивача [PERSON] надійшло клопотання, за змістом якого останній просив суд постановити окрему ухвалу відносно відповідача [PERSON] , оскільки в діях останнього можуть бути ознаки ст. ст. 383, 384 КК України. У судовому засіданні 12.11.2025 було оголошено перерву о 03.12.2025 до подальшого розгляду справи. Ухвалою суду від 12.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку для долучення доказів, долучення нових доказів в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кизенко Дмитро Олександрович просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повномі обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повномі обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 29.06.2023 між позивачем та відповідачами стався конфлікт у приміщенні другого поверху адміністративної будівлі ГБК "Надія" за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 53, який супроводжувався взаємними образами та використанням нецензурної лайки. У подальшому між позивачем та відповідачами сталась сутичка, внаслідок чого позивач вважає, що відповідачі на його напали та нанесли тілесні ушкодження. За даним фактом 30.06.2023 ВД Дарницького УП ГУНП у м. Києві внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023105020001546, що підтверджується витягом з ЄРДР від 30.06.2023. Згідно з картою виїзду швидкої медичної допомоги № 5098 від 29.06.2023 за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 53, до [PERSON] , в останнього за попереднім діагнозом встановлено забій, струс головного мозку; травма: кримінальна; алкоголь не вживав. Рекомендовано нагляд сімейного лікаря (довідка № 3922). 30.06.2025 позивача направлено на судово-медичне обстеження. Медичним висновком № 2СМЗ-В98Р-Е6Т9-А6МВ від 03.07.2023 встановлено тимчасову непрацездатність пацієнта, період 03.07.2023 - 07.07.2023. Медичним висновком № 8ТЗН-Е6Н7-КВАХ-2Р48 від 04.07.2023 встановлено тимчасову непрацездатність пацієнта, період 04.07.2023 - 13.07.2023. Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2594/1261, [PERSON] , [INFO] , знаходився на стаціонарному лікуванні з 04.07.2023 по 13.07.2023. Діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст, 2 ст, ризик 3 ст; СН 1 ст. зі збереженою ФВ ЛШ (ФВ ЛШ 56%); цукровий діабет ІІ тип, сер важкості, ДЕП 1 ст., гіперхолестеринемія. Відповідачі же в свою чергу посилались на систематичні конфлікти, які породжує позивач, наприклад, 13.01.2025 позивачем було пошкоджено шлагбаум при в`їзді на територію ГБК "Надія". Вказане підтверджується копією скарги до Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 14.01.2025, копією заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.01.2025, копіями листуванням з підрозділами Національної Поліції, копією витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 12024105020000455 від 12.03.2024, копією витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 12024105020000343 від 22.02.2024, копією постанови серії ЕГА № 1711741 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, копією ухвали Подільського районного суду м. Києва від 19.03.2025 про відкриття провадження у цивільній справі № 758/2605/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 9 839,32 грн. у зв`язку з недоведеністю, з огляду на наступне. Позивачем доведено факт виклику карети швидкої медичної допомоги 29.06.2023 на територію ГБК "Надія" за викликом позивача, факт перебування на стаціонарному лікуванні, а також факт здійснення досудового розслідування ВД Дарницького УП ГУНП у м. Києві кримінального впровадження № 12023105020001546 від 30.06.2023 р. стосовно нанесення тілесних ушкоджень позивачеві невстановленими особами чоловічої статі. Проте позивачем не додано до матеріалів позовної заяви вироку суду у вказаному кримінальному провадженні, яким би було притягнуто до кримінальної відповідальності відповідачів за факт побиття останніми позивача. Відтак, посилання позивача у позові на застосування щодо нього фізичної сили відповідачами не знайшли свого підтвердження наданими суду доказами. Водночас у матеріалах справи містяться медичні документи з відомостями про стан здоров`я позивача та відповідні рекомендації лікарів, проте дані матеріали доводять лише наявність у позивача тих чи інших травм/захворювань, а не доказують їх спричинення саме протиправними діями відповідачів. Вироком суду не встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідачів позивачу заподіяно матеріальну шкоду. Також позивачем іншим чином, аніж вчинення відповідачами щодо нього кримінального правопорушення, завдання йому матеріальної шкоди не доведено. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Для настання відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Суд вважає недоведеним причинний зв`язок між лікуванням позивача та діями відповідачів, так як жодної з перелічених підстав у даному випадку немає. Слід зазначити, що розрахунок завданої позивачу матеріальної шкоди будується на математичній кількості фіскальних чеків про купівлю тих чи інших медичних препаратів у липні 2023 року. Також, в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також те, що позивачем не наведено доказів наявності всіх складових, які є підставою для відшкодування матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову у цій частині. Щодо вимог позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з пунктом 3 вказаного Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19. Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обгрутовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо нього, які виразилися у фізичному насильстві, словесних образах на його адресу, що супроводжувалися нецензурною лексикою, у громадському місці на території ГБК "Надія", через що внаслідок перенесених стресу та приниження відчув погіршення фізичного стану та був змушений звернутися за медичною допомогою. Так, обов`язковому доказуванню за таких обставин підлягає наявність шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні. Разом із тим, суд визнає, що протиправні винні дії відповідачів дійсно могли завдати позивачу моральної шкоди, оскільки права позивача були би порушені, за умови завдання тілесних ушкоджень відповідачами, при цьому, логічним є те, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у душевних стражданнях, яких особа зазнає в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Проте, суд констатує, що позивачем жодним чином не доведено завдання шкоди саме відповідачами, не вбачається причинний зв`язок між незаконними діями відповідачів та понесеними матеріальними затратами позивача. Позивач не надав жодних належних підтверджень того, що саме дії відповідачів причинили йому душевні та моральні страждання, погіршили його здоров`я та самопочуття. В матеріалах справи такі доводи позивача належного підтвердження також не знайшли, з огляду на що суд вважає їх неспроможними. Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Отже, під час судового розгляду справи не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та винними діяннями відповідачів. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує конфлікт, проте докази заподіяння відповідачами матеріальної та моральної шкоди позивачу у матеріалах справи відсутні. Враховуючи, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, з огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Крім того, позивач заявив клопотання про постановлення окремих ухвал в межах розгляду вказаної справи стосовно порушень вимог законодавства відповідачами, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 383, 384 КК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком». Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Наведені норми вказують на те, що у суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23). Разом з тим, суд при перевірці доводів клопотаннь позивача встановив, що стороною позивача не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремих ухвал в рамках розгляду даної справи. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed