Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

20.12.2023р. до Пересипського районного м Одеси з Верховного Суду України після скасування Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року надійшов позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 19 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає що 20 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0077/74/68456, відповідно до якого позичальник отримала кредит в розмірі 55 000 доларів США на строк до 20.12.2023 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 14,0 % на рік за користування ним. Також, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , було укладено Додаткові угоди № 014/0077/74/68456/1 від 31.03.2009 року та № 014/0077/74/68456/2 від 08.04.2010 року. Оскільки [PERSON] належним чином не виконувала зобов`язання, в наслідок чого, станом на 06.03.2019 року виникла заборгованість в сумі 300 321 доларів США 31 цент, в тому числі: заборгованість за кредитом 51 020,39 доларів США; заборгованість за відсотками 34 360,96 доларів США; заборгованість по пені у розмірі 214 939,96 доларів США. Ухвалою Пересипського районного суду від 25.12.2023р. прийнято до свого провадження та відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та призначене підготовче судове засідання на 04 березня 2024 Ухвалою Пересипського районного суду від 04.03.2023р ТОВ «Цикл Фінанс» залучений у якості правонаступника позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» у справі позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Пересипського районного суду від 04.12.2023р закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 12.03.2025 року. В судове засіданні представник позивача ТОВ «Цикл Фінанс» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є обґрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 20 грудня 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0077/74/68456, відповідно до якого, вона отримала кредит в розмірі 55 000 доларів США. Строк дії договору встановлено до 20.12.2023 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 14,0 % на рік за користування ним (а.с.9-14 т.1). - також, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , було укладено Додаткову угоду № 014/0077/74/68456/1 від 31.03.2009 року та № 014/0077/74/68456/2 від 08.04.2010 року (а.с. 15-18, а.с.19-25 т.1); - 16.02.2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив [PERSON] повідомлення про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року (а.с.63 т.1); - 11.03.2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив [PERSON] повідомлення про виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року (а.с. 26-27 т.1); - з часу отримання кредиту відповідач [PERSON] належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року, в наслідок чого, станом на 06.03.2019 року виникла заборгованість в розмірі 300 321 доларів США 31 цент, в тому числі: заборгованість за кредитом 51 020,39 доларів США; заборгованість за відсотками 34 360,96 доларів США; заборгованість по пені у розмірі 214 939,96 доларів США (а.с. 6-7 т.1); Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Як вбачається зі змісту кредитного договору № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року, кредит, виданий Банком на придбання [PERSON] квартири на вторинному ринку житла, в розумінні, як самого кредитного договору, так і Закону України «Про захист прав споживачів» і редакції, діючий на час укладення кредитного договору та видачі кредиту, є споживчим. В матеріалах справи міститься вимога, датована 16.02.2015 року, адресована позичальнику про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року, що повинно бути проведено протягом 60 календарних днів з дати цієї вимоги. Такі вимоги позивач обґрунтував, посилаючись на кредитний договір № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року, умовами якого передбачено право кредитора на дострокове стягнення є заборгованості за кредитом за умови попереднього повідомлення позичальника рекомендованим листом. Частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час складення досудової вимоги 16.02.2015 року, передбачала, що якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла протягом 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Аналогічні положення містить і стаття 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності з 10.06.2017 року. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України під час апеляційного перегляду справи підлягає застосуванню релевантна практика Великої Палати Верховного Суду, яка не була застосована судом першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати належна реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», і сама позичальник підтверджує отримання нею вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, то строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року є таким, що настав зі спливом 60 календарних днів, тобто з 17.04.2015 року. На підтвердження даних обставин, відповідачем надано копію вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором вих. № 114-0-0-00/15-19189 від 16.02.2015 року. При таких обставинах, строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року є таким, що настав 17.04.2015 року. Відповідно до поданого розрахунку тіло кредиту, яке підлягало поверненню достроково, становило - 51 020,39 доларів США, проценти станом на 17.04.2015 року 6 572,36 доларів США, пеня 8 439,44 доларів США. Позовні вимоги Банком заявлені лише в частині стягнення пені у розмірі 19 000 доларів США, виходячи з її розрахунку станом на 06.03.2019 року у розмірі 214 939,96 доларів США. Тобто позивач заявив вимоги про стягнення пені у меншому розмірі, ніж пеня становила на дату виконання розрахунку, розпорядившись таким чином своїми правами на власний розсуд. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями чинного законодавства та уклали договір позики, в якому передбачили умови відповідальності позичальника за порушення строку (терміну) повернення позики, то ці умови слід виконувати. Відповідно до п. 10.1. кредитного договору № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього Договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми прострочення за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язань, зазначеного в цьому договорі. Тобто договором врегульовано обов`язок позичальника сплачувати пеню в розмірі 0,5% від суми прострочення за кожний день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язань, зазначеного в цьому договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18). Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Встановивши, що сторони уклали додаткову угоду від 08.04.2010 року, якою збільшили строк позовної давності до всіх зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/68456 від 20.12.2006 року до 70 років, що зафіксовано зокрема і особистим підписом [PERSON] , з урахуванням змісту умов кредитного договору щодо підстав нарахування пені і наявності непогашеної кредитної заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитом слід дійти висновку про наявність у Банку підстав для нарахування пені в розмірі 0,5% від суми прострочення за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язань, зазначеного в цьому договорі в межах збільшеної позовної давності, строк якої погоджений сторонами до всіх правовідносин за кредитним договором у 70 років. Разом з тим обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 300 321,31 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 51 020,39 доларів США; заборгованості за відсотками в розмірі 34 360,96 доларів США; заборгованості за пенею в розмірі 214 939,96 доларів США. Однак, відповідно до рішення кредитора сума пені не зазначається та не стягується в рамках цього спору, однак продовжує нараховуватися, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При таких обставинах позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved