Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

27 серпня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до [PERSON] про стягнення надміру виплаченої допомоги, у якій позивач просив стягнути з [PERSON] надміру виплачені кошти у розмірі 10 000,00 гривень та здійснити розподіл судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. 03 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на виконання ухвали суду від 28 серпня 2025 року. Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справ. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. 10 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. 14 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Департаменту праці та соціальної політики ОМР надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 08 квітня 2022 року [PERSON] звернулася до уповноваженого на те органу із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Також, 08 квітня 2022 року чоловік [PERSON] [PERSON] звернувся до уповноваженого на те органу із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] не заперечується у відзиві на позовну заяву. 08 квітня 2022 року уповноважена особа сім`ї [PERSON] звернулася до уповноваженого органу із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, зокрема, їй та члену сім`ї [PERSON] . [PERSON] особа з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №397238, та відповідною відміткою в заяві. На підставі рішення про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 14.02.2022 року, прийнято рішення виплачувати [PERSON] допомогу ВПО у розмірі 2\~000,00 гривень та [PERSON] допомогу ВПО у розмірі 3\~000,00 гривень у період з 01.03.2022 року по 31.05.2022 року. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: - по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; - по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). У відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що виплата надміру допомоги відбулася не з її вини, оскільки, термін дії рішення становив з 01.03.2022 року по 31.05.2022 року, тоді як смерть чоловіка відповідачки сталася 12.10.2022 року, тобто, поза межами строку дії рішення. У зв`язку з чим, поновлення виплати після спливу строку дії рішення відбулося без будь яких активних дій відповідачки, а тим більше умисних, протиправних. З зазначеним доводом не можна погодитися з огляду на наступне. Механізм призначення та виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам регулюється Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 332 Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, зі змінами. Згідно положень ч.3 Порядку в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, допомога на проживання призначається автоматично без подання додаткового звернення внутрішньо переміщеним особам, які станом на 1 березня 2022 р. отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (Офіційний вісник України, 2014 р., № 80, ст. 2271). Виплата допомоги внутрішньо переміщеним особам за місяці, у яких вони отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не здійснюється. Оскільки, рішенням від 12.04.2022 року призначено допомогу з 01.03.2022 року, то така виплата в подальшому призначається автоматично без подання додаткового звернення внутрішньо переміщеної особи. \~ \~ \~ \~До позову додано витяг з інтегрованої інформаційної система, з якої вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , що також не заперечується у відзиві. \~ \~ \~ \~У позовній заяві та у відповіді на відзив позивач на підтвердження того, що відповідачка діяла недобросовісно посилається на те, що відповідно до п.9 Порядку, уповноважена особа зобов`язана протягом 14-ти календарних днів після виникнення змін, які впливають на визначення права на отримання допомоги, проінформувати про це засобами поштового/електронного зв`язку (за технічної можливості із накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису) орган соціального захисту населення, уповноважену особу органу сільської, селищної, міської ради або центр надання адміністративних послуг. \~ \~ \~ \~Тому, позивач зазначає, оскільки відповідачка не повідомила про смерть чоловіка, їй було надміру нараховані кошти. \~ \~ \~ \~Проте, із зазначеним не можна погодитися з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~На момент виникнення спірних правовідносин, тобто, на момент звернення із заявою про надання допомоги, тобто, на 08.04.2022 року діяла редакція порядку від 27.03.2022 року, та у якій, пункт 9 був наступного змісту: «9. Список внутрішньо переміщених осіб, які звернулися щодо виплати допомоги на проживання, за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку формується Мінцифри на підставі поданих заяв після перевірки інформації та надається державному підприємству Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики один раз на день не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після дня подання заяви внутрішньо переміщеною особою». \~ \~ \~ \~При цьому, в Порядку №332 в редакції від 27.03.2022 року був відсутній обов`язок особи, що отримує допомогу повідомляти про зміни, які впливають на визначення права на отримання допомоги. \~ \~ \~ \~На момент смерті чоловіка відповідачки, тобто, станом на 12.10.2022 року діяла редакція Порядку №332 від 20.10.2022 року, відповідно до якої пункт 9 Порядку був викладений наступним чином «Список внутрішньо переміщених осіб, які звернулися щодо виплати допомоги на проживання, за формою згідно з додатком 2 формується органами соціального захисту населення на підставі поданих заяв після проведення перевірки інформації та подається державному підприємству Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики. За технічної можливості централізоване нарахування допомоги внутрішньо переміщеним особам здійснюється на підставі сформованого Мінцифри переліку, сформованого органами соціального захисту населення списку внутрішньо переміщених осіб, які звернулися щодо виплати допомоги на проживання, та заяв, поданих засобами Порталу Дія.». \~ \~ \~ \~При цьому, в Порядку №332 в редакції від 20.10.2022 року був відсутній обов`язок особи, що отримує допомогу повідомляти про зміни, які впливають на визначення права на отримання допомоги. Позивач зазначає про те, що відповідачці з її вини безпідставно нараховувалися кошти у період до 30.04.2023 року. Проте, навіть станом на 30.04.2023 року, Порядок №332 в редакції від 01.01.2023 року не передбачав обов`язок особи, що отримує допомогу повідомляти про зміни, які впливають на визначення права на отримання допомоги. \~ \~ \~ \~Пункт 9 Порядку №332 у редакції, наведеній позивачем, почав існувати з моменту внесення змін Постановою КМ № 789 від 31.07.2023 року, тобто, вже після того як розпорядженням від 07.04.2023 року прийнято рішення про стягнення з [PERSON] надміру виплачених коштів. Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частина третя). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя). У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі №1-зп/1997). Разом з тим, під зворотною (ретроактивною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності. Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії визначених у законодавстві норм: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства. Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17. \~ \~ \~ \~У Порядку №332 в редакції від 31.07.2023 року не передбачено, що обов`язок, визначений п.9 Порядку має зворотну дію закону в часі. \~ \~ \~ \~При цьому, у разі допущення в даному конкретному випадку зворотної дії закону в часі, виникне ситуація, коли відповідальність відповідачки буде посилена шляхом покладання на неї додаткового обов`язку, якого не було на момент існування між сторонами правовідносин. \~ \~ \~ \~У статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. \~ \~ \~ \~Суд погоджується із доводами відповідача про те, що порядок №332 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин не передбачав обов`язку уповноважених осіб, повідомляти про зміни, які впливають на визначення права на отримання допомоги, то [PERSON] не зобов`язана була повідомляти уповноважений на те орган інформацію про смерть її чоловіка. \~ \~ \~ \~Проте, у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 зазначено, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала. У постанові КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 760/8817/21 вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. \~ \~ \~ \~Відповідачка [PERSON] діючи недобросовісно, без належних на те підстав отримала грошову допомогу допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, що була нарахована члені її сім`ї [PERSON] , який на момент отримання допомоги помер. \~ \~ \~ \~Усвідомлюючи той факт, що [PERSON] зверталася до уповноваженого органу задля отримання грошової допомоги в тому числі на члена сім`ї та розуміючи, що строк дії рішення про нарахування такої виплати продовжується автоматично, [PERSON] повинна була вжити заходів, задля того, аби припинити таку виплату. \~ \~ \~ \~Проте, ні після смерті, ні після отримання виплати, [PERSON] не вжила жодних заходів, які були б спрямовані на повідомлення уповноваженого на те органу про смерть особи, частину виплати якої була отримана нею. \~ \~ \~ \~Зазначене у своїй сукупності свідчать про те, що внаслідок умисних, недобросовісних дій [PERSON] , остання без належних на те підстав отримала виплату, частина якої належить померлій особі, а тому, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 3 028,00 гривень. Згідно платіжною інструкцією від 25.08.2025 року №101, позивачем сплачено 3 028,00 гривень в якості судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, вимога позивача про стягнення суми сплаченого судового збору підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved