Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у травні 2022 позивачу стало відомо, що з його рахунку зникли грошові кошти, у зв`язку з цим, останній звернувся до АТ «КБ «Приватбанк». Протягом двох років відповідач відмовляється визнавати за позивачем право власності на зниклі кошти з його рахунку, а тому останній звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 19 березня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). 22 квітня 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив з приводу задоволення позову, вказавши, що позивач не одноразово звертався до судів з вищевказаного питання. За наслідками звернень позивача останньому відмовляли в задоволенні позову. Вказував, що вказані кошти не є власністю позивачу в силу умов договору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 05.01.2017 року позивач [PERSON] уклав з АТ «КБ «Приват Банк» Договір № SAMDNWFD0071440638300 про вклад «Депозит Плюс» строковий на 12 місяців з правом поповнення та із щомісячною виплатою процентів по вкладу за ставкою 18% річних. При цьому, згідно з умовами додаткової угоди до договору окремі суми нарахованих процентів по вкладу в розмірі 2% річних щомісячно зараховувались на окремий бонусний банківський рахунок « Бонус Плюс ». Згідно з ч. 1 та 2 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Позивач вказує, що у квітні 2022 року на його бонусному рахунку № [NUMBER] було 41 576 грн. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг (далі - Умови), розміщених на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» у мережі Інтернет. Укладання такого договору здійснюється на підставі заяви про приєднання та відповідає статтям 633, 634 Цивільного кодексу України. Так, згідно з Договором № SAMDNWFD0071440638300 про вклад «Депозит Плюс» строковий на 12 місяців позивач своїм підписом підтвердив, що ознайомлений з вказаними Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщено на сайті pb.ua і приєднується до них. Пунктом 1.1.1.9. Умов в редакції від 01.04.2022р передбачено, що « Бонус Плюс » - електронний платіжний засіб міжнародної платіжної системи VISA Int. чи MasterCard, емітований ПриватБанком, який має додаткові властивості (накопичення на окремому рахунку бонусів і/або знижок). Згідно з п. 1.1.1.8 Умов в редакції від 01.04.2022р бонус це сума коштів, яка зараховується на Бонусний рахунок клієнта після здійснення видаткових операцій у терміналах Торговця, що бере участь у спільній з Банком програмі «Бонус Плюс». Бонус виникає за рахунок наданої Торговцем знижки. Обсяг коштів, що зараховуються у вигляді Бонусу, залежить від умов участі у спільній програмі конкретного Торговця (виходячи з розміру знижки), у якого здійснюється операція, і розраховується як відсоток від її розміру. Використання Бонусів для розрахунків можливе в терміналах Торговця, що бере участь у спільній з Банком програмі « Бонус Плюс » (мережа «Бонус Плюс»). Сторони узгодили, що клієнт має право перерахувати кошти, що знаходяться на Бонусному рахунку, на благодійність. Пунктом 1.1.1.10 Умов в редакції від 01.04.2022р встановлено, що бонусний рахунок це спеціальний рахунок, що відкривається Банком для обліку в електронному вигляді бонусів Держателя картки за попередньо здійсненими операціями з платіжною карткою. Бонусний рахунок функціонує для обліку кредиторської заборгованості Банку перед Торговцем в сумі наданих знижок Держателю картки Банку в валюті гривня та не є поточним рахунком. Виходячи із норм Умов правова природа обліку на бонусному рахунку бонусів дає право стверджувати, що бонуси на бонусному рахунку не належать (не є власністю) держателю картки (фізичній особі). На бонусному рахунку обліковується кредиторська заборгованість Банку перед Торговцями в сумі наданих знижок Держателю (тобто не кошти клієнта). Крім того, згідно Умов держатель картки (фізична особа) не має прав вимоги на отримання таких бонусів у грошовій формі, а використання бонусів для розрахунків обмежено програмою (мережею) «Бонус Плюс». Винятком було перерахування бонусів на благодійність. Позивач зазначає, що кошти з бонусного рахунку на банківські рахунки сторонніх осіб незаконно перерахували працівники відповідача та після 30.04.2022 року всі кошти з бонусного рахунку № [NUMBER] в сумі 41 576 грн. за невідомих позивачу обставин, зникли. Разом з тим, з відзиву відповідача, а саме рішення Печерського районного суду від 06.11.2023, що залишене без змін Постановою Київського апеляційного суду від 22.04.2024 вбачається, що банком було прийнято рішення щодо закриття програми «Бонус Плюс». Клієнти, які бажали використати накопичені бонуси, могли це зробити до 30.04.2022 року, відповідно до умов програми «Бонус Плюс». Не використані клієнтами бонуси Банк направив на рахунок Збройних Сил України. Відповідно до п. 1.1.5.1. Умов зміни та доповнення до цього Договору вносяться Банком в односторонньому порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України, шляхом його розміщення на цьому сайті у новій редакції. Про такі зміни Банк повідомляє клієнтів шляхом використання будь-якого з наступних каналів: розміщення інформації на офіційному сайті Банку www:privatbank.ua; розміщення інформації у відділеннях Банку; смс-повідомлення на фінансовий номер телефону Клієнта, повідомлення на електронну пошту клієнта; інформування у Системі «Приват24» або «Приват24 для бізнесу»; IVR-дзвінки; повідомлення через банкомати та термінали самообслуговування; месенджери (Telegram, Viber та ін.), шляхом направлення листа поштою тощо. 08.07.2022 року позивач подав відповідачу скаргу (вх. № 235-ВБ), в якій вимагав письмово його повідомити про те, що станом на 28.04.2022 року на його бонусному рахунку «Бонус Плюс» № [NUMBER] були кошти в розмірі 41 576 грн. На вказану скаргу відповідач надав відповідь від 11.07.2022 року № 20.1.0.0.0/7-2200708/15263, в якій навів аналогічні доводи, подані у відповіді Банку від 24.05.2022 року № 20.1.0.0.0/7-220519/8946 на заяву позивача від 19.05.2022 року № 175-ВБ. Також Банк вказав, що не використані позивачем бонуси у розмірі 41 576 грн. 20 коп. були перераховані на рахунок Збройних Сил України. Аналізуючи положення Договору № SAMDNWFD0071440638300 про вклад «Депозит Плюс» строковий на 12 місяців, а саме обізнаності позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщено на сайті pb.ua, та до яких позивач приєднався, а також відповідно до пунктів 1.1.1.8, 1.1.1.9, 1.1.1.10, 1.1.5.1 передбачено, що вказаний бонусний рахунок - це спеціальний рахунок, що містить не кошти в грошовій формі, а бонуси. Бонуси на бонусному рахунку не належать (не є власністю) держателю картки (фізичній особі). На бонусному рахунку обліковується кредиторська заборгованість Банку перед Торговцями в сумі наданих знижок Держателю (тобто не кошти клієнта). Крім того, згідно Умов держатель картки (фізична особа) не має прав вимоги на отримання таких бонусів у грошовій формі За таких обставин суд дійшов висновку, що спірні бонуси, облік яких здійснювався на бонусному рахунку «Бонус Плюс», відповідно до умов договору та Умов і Правил надання банківських послуг, не є об`єктом права власності позивача, а відтак відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на зазначені бонуси. Оскільки право власності виникає лише щодо майна, яке належить особі на законних підставах, а умовами укладеного між сторонами договору прямо передбачено, що бонуси не є коштами клієнта та не підлягають отриманню у грошовій формі, заявлені позовні вимоги про стягнення таких коштів є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом також враховується, що обставини щодо правової природи бонусів, обліковуваних на бонусному рахунку «Бонус Плюс», а також відсутності у клієнта права власності на такі бонуси та права вимоги їх отримання у грошовій формі, вже були встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, та набрали законної сили. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed