Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Представник позивача звернулась до відповідача з позовом про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини, припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам, стягнення безпідставно набутих коштів, за участі третьої особи - Південний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 19 серпня 2017 року. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 15.08.2024 року по справі №519/1061/24 розірвано шлюб. Від шлюбу у сторін народились діти, а саме [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.04.2025 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 122 Сімейного кодексу України позивач був записаний батьком дітей. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 02.12.2024 по справі №519/1345/24 було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] та [PERSON] , потім у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №4750/21132 від 09.05.2025 у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів в рамках виконавчого провадження [NUMBER] у розмірі 5620,39 грн. Однак протягом останніх років у позивача виникли сумніви щодо свого біологічного батьківства стосовно [PERSON] . Крім того, аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а у разі виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дитини - відпадають підстави сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , а тому виникають підстави для звільнення позивача від сплати аліментів відповідачу в частині сплати аліментів на дочку, [PERSON] , при цьому залишивши за позивачем обов`язок сплачувати аліменти на утримання сина, [PERSON] , в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Березівським відділом державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №4750/21132 від 09.05.2025 станом на 08.05.2025 з заробітної плати [PERSON] стягнуто 59504,77 грн на сплату аліментів. Ця сума стягнута на утримання двох дітей. Обов`язок щодо сплати аліментів був заснований на факті батьківства, а у разі виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дитини випливає, що позивач ніколи не мав обов`язку щодо утримання [PERSON] . Таким чином, мають місце правові підстави для повернення позивачу 29752,39 грн, які були безпідставно стягнуті з нього в період з вересня 2024 року по травень 2025 року на користь Відповідача. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 26.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням викликом сторін. 16.06.2025 до суду надійшов відзив, згідно якого відповідач зазначає, що 29.06.2017 познайомились з відповідачем в соціальних мережах та почали спілкування. 01.07.2017 сторони вперше зустрілися та після цієї зустрічі почали зустрічатися, як пара. 12.07.2017 подали заву для реєстрації шлюбу до відділу ДРАЦС. 19.08.2017 зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області від 15.08.2024 по справі №519/1061/24. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Підчас знайомства з [PERSON] позивачка вже була на четвертому місяці вагітності про що знав відповідач, що підтверджується перепискою в соціальних мережах. Також під час укладення шлюбу позивач знав, що стане батьком. Інтимна близькість між позивачем та відповідачем була після подання заяви до органу ДРАЦС з 26.07.2017 на 27.07.2017. Інформація про вагітність позивача повідомлялась не тільки відповідачем, а також її матір`ю [PERSON] , яка перед укладенням шлюбу розмовляла з [PERSON] , про те що її донька є вагітною і він бере на себе серйозну відповідальність. Також свідком того, що позивачеві було відомо про вагітність відповідача була її подруга [PERSON] . [PERSON] [INFO] народилась на 40-41 тижні вагітності, тобто є повністю доношеною дитиною. Тобто в період внесення відомостей до актового запису №7 від 16.01.2018 відносно [PERSON] відповідачеві було відомо, що вона не є його біологічною дитиною. Позивач з донькою [PERSON] мали теплі, люблячі відносини, як батька та доньки. Позивач постійно відвідував школу, гуртки як батько. Зі зміною жінки в своєму житті він змінив своє ставлення до спілкування з дітьми, а саме уникає його повністю з 06.05.2025, що дуже негативно впливає на емоційний стан дітей. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 25.06.2025 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.07.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якого представник позивача просить позов задовольнити в повному обсязі. 16.07.2025 відповідач надала заперечення на відповідь на позовну заяву, згідно якої просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 30.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, викликано свідків. Клопотання представника позивача про призначення молекулярно-генетичної експертизи залишено без розгляду. Протокольною ухвалою від 30.07.2025 відмовлено у клопотання відповідача про визнання обов`язковою явки [PERSON] в судове засідання. Також протокольною ухвалою від 27.11.2025 залишено без розгляду заяву про долучення до справи письмових пояснень свідка. В судовому засідання представник позивача - адвокат Хижняк А.В. позов підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві і відповіді на відзив та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченнях, а також виходячи із найкращих інтересів дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив розглянути питання у відсутність представника відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України). Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено , що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України). За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком. У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (частина п`ята статті 136 СК України). Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо). Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду 19 червня 2024 року в справі № 940/919/22, від 10 січня 2024 року в справі № 332/1618/22. Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року в справі № 606/2142/18 виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 127/25686/17, від 06 травня 2020 року в справі № 641/2867/17-ц, від 22 грудня 2020 року в справі № 127/25686/17, від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20, від 11 січня 2023 року в справі № 172/1206/21, на які, зокрема, посилаються заявники в касаційній скарзі. За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Верховний Суд у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив, що електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. Постановою від 13.07.2020 у справі № 753/10840/19 Верховний Суд підтримав позицію судів попередніх інстанцій, які визнали роздруківки скріншотів листування у Viber належним доказом і поклали в обґрунтування своїх рішень. Таким чином, висновки, наведені у зазначених постановах Верховного Суду, цілком допускають прийняття судами в якості доказів роздруківок електронного листування. При цьому, відсутність кваліфікованого електронного підпису на повідомленні не свідчить про те, що особу неможливо ідентифікувати з достатнім ступенем вірогідності як відправника такого повідомлення, направленого електронною поштою, тобто поширювача інформації. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. У справі, що розглядається відповідач не заперечує, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , однак зазначає, що позивачу було достеменно про це відомо в момент реєстрації народження доньки, позивач в свою чергу заперечує вказаний факт обізнаності в момент реєстрації народження [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 19 серпня 2017 року. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 15.08.2024 року по справі №519/1061/24 розірвано шлюб. Від шлюбу у сторін народились діти, а саме [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.04.2025 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 122 Сімейного кодексу України позивач був записаний батьком дітей. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 02.12.2024 по справі №519/1345/24 було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] та [PERSON] , потім у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Під час судового розгляду мати дитини [PERSON] - [PERSON] визнала, що [PERSON] не є біологічним батьком її дочки [PERSON] , а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують встановлення. Отже, під час розгляду цієї справи необхідно встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що судове провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується приватного життя чоловіка, гарантованого статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. У справах цієї категорії має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. Суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини, ретельно вивчати у справедливій процедурі чи визнання батьківства не суперечить інтересам дитини, зокрема на виховання в існуючій сім`ї, що забезпечує адекватний розвиток дитини. Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Верховний Суд в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 172/125/19 наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Отже, під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. Суд доходить висновків про те, що переконливих доказів на підтвердження того, що [PERSON] на момент реєстрації дитини не знав, що не є її біологічним батьком, не надано. Шлюб між сторонами було зареєстровано 19.08.2017, тобто позивач вже перебувала орієнтовно на четвертому місяці вагітності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є близькою подругою відповідачки [PERSON] та хрещеною матір`ю [PERSON] . На початку липня [PERSON] познайомилась із [PERSON] в соціальній мережі «в контакті», на третьому побаченні він зробив їй пропозицію і в серпні у них було весілля. У розмові наприкінці липня [PERSON] також розповідала свідку, що із біологічним батьком дитини вони не знайшли порозуміння, вона познайомилась із хлопцем і він зробив їй пропозицію, він був освідомлений про те, що вона вагітна. Вперше позивача [PERSON] свідок побачила за день до весілля (18.08.2017) і через декілька днів після весілля сказала йому, що він дуже мужньо вчинив, що не дивлячись на те, що вона вагітна, знаючи це, всеодно вирішив одружитися, на що він відповів, що кожен чоловік так би вчинив, якщо було б якесь кохання. [PERSON] поводився з [PERSON] як дуже чуттєвий батько, вони завжди гралися, він заводив і забирав її з дитячого садочка, в них завжди був присутній емоційний зв`язок і між ними завжди були гарні стосунки. Вона називала його татом і ніяких негативних моментів не було. Після розлучення [PERSON] підтримував телефонний (відео) зв`язок з [PERSON] , бачились коли він приїздив із фронту у відпустку, а наприкінці травня був поданий даний позов до суду. Суд, враховуючи обставини справи та всі докази у їх сукупності, встановивши зміст конкретних фраз із скрін-шот повідомлень з телефону відповідача, визнає належним доказом переписку в інтернет месенджерах, надану [PERSON] , з якої вбачається, що сторони 29.06.2017 познайомились в інтернеті (а.с.58), 01.07.2017 почали зустрічатись (а.с.59), 27.07.2017 була перша інтимна близькість (а.с.63). Також із переписки вбачається, що позивач знав про вагітність відповідача (а.с.64). Встановлення батьківства відбувалось за заявою [PERSON] , з дня народження [PERSON] у 2018 році позивач підтверджував своє батьківство та ставився до дитини, як до рідної, утримував та виховував дитину протягом усього цього часу, а оспорювати своє батьківство став лише у 2025 році після припинення стосунків з відповідачкою та подачею нею позову про стягнення аліментів. Водночас не посилався на наявність примусу чи насильства щодо визнання себе батьком дитини [PERSON] . Відповідачка наголошувала, що задоволення позову в справі суперечитиме якнайкращім інтересам дитини [PERSON] , оскільки донька раніше засипала з відповідачем і зі свого народження, нікого іншого як батька, окрім [PERSON] , ніколи не знала. Крім того, послідовно стверджувала про обізнаність [PERSON] щодо того, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON] . ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність «сімейного життя» встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей. Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні ЄСПЛ наявності сімейного життя. Так у справі Wagner and J.M. W.L. v. Luxembourg (no. 76240/01, § 117, 28 червня 2007) співжиття тривало більше десяти років; у справі Nazarenko проти росії § 58), в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років (пункт 153 рішення). Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково в тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав. Приймаючи до уваги тривалість стосунків [PERSON] з дитиною, період яких становив понад 6 років, є підстави для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною і позивачем, а тому задоволення позовних вимог не відповідатиме найкращим інтересам дитини та не забезпечить баланс між інтересами дитини та позивача. Крім того, як вже було зазначено вище, відповідачем доведено, що позивач в момент реєстрації себе батьком [PERSON] знав, що не є батьком дитини. Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову представника [PERSON] - адвоката Хижняк А.В. до [PERSON] про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам, стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки вони є похідними від вимоги про виключення запису про батька, в якій судом відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 244 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

Outcome: dismissed