Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ним було укладено договір б/н від 12.03.2007 року, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 02.03.2016 по справі № 205/7563/15-ц на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 12.03.2007 року в розмірі 21808,52 гривень, яка складається з: 14770,31 гривень - заборгованість за кредитом; 5110,80 гривень - проценти за користування кредитом; 412,72 гривень заборгованість за пенею та комісією; штраф (фіксована частина) 500 гривень; 1014,69 гривень штраф (процентна складова). Дане рішення виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2020 ВП № [NUMBER]. Під тиском відповідача та не розуміючи того, що рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором б/н від 12.03.2007 року вже виконувалось у примусовому порядку, 21 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору б/н від 12.03.2007 року, номер якого на момент укладання угоди був змінений відповідачем на № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року. Умовами додаткової угоди до кредитного договору було встановлено строки та розмір погашення заборгованості. За додатковою угодою кредитні кошти повторно позивачу не надавалися, метою її укладення було створення більш сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань. Таким чином банк увів в оману позичальника стосовно істотних умов додаткової угоди, порушив його права, як споживача послуг, на отримання достовірної інформації щодо змісту угоди, яка не відповідала нормам чинного законодавства, був порушений принцип справедливості, оскільки рішенням суду борг вже був стягнутий і це рішення на той час виконувалось. Уклавши додаткову угоду банк мав на меті і намагається повторно стягнути суму кредиту за тим самим кредитним договором і за той самий період, крім того, ця угода несправедлива та незаконно збільшує обсяг відповідальності позичальника. Намагання відповідача повторно стягнути заборгованість підтверджується заочним рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 16.08.2021 по справі № 205/2223/21 за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за додатковою угодою до Договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року станом на 14 грудня 2020 року в розмірі 297802,24 гривень, з яких 2499,91 гривень заборгованість за кредитним договором; 21985,67 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 273316,66 гривень заборгованість за пенею. Дане рішення скасовано ухвалою Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 01.02.2023 р. по справі 205/2223/21. Дії банку порушують цивільні права позивача, як споживача фінансових послуг, в тому числі на отримання достовірної інформації щодо додаткової угоди, та суперечить нормам ст. 61 Конституції України щодо недопустимості притягнення двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення. З огляду на такі обставини, на вказані норми закону, а також беручи до уваги положення ст. ст. 215, 216 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним, якщо не відповідає вимогам закону, вчинений із використанням нечесної підприємницької практики і як такий, що вводить в оману споживача та порушує його права, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Просив суд визнати додаткову угоду до Договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року недійсною з моменту її укладення. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» надав відзив на позов, в якому просив застосувати строк позовної давності за ст. 267 ЦК України, у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву посилається на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». У разі, якщо під час підписання Додаткової угоди [PERSON] не в повному обсязі усвідомлював юридичні наслідки даної угоди, то це не є законною підставою для визнання пункту або в цілому Додаткової угоди недійсною. Повідомляє суд, що з аналогічних підстав спір між сторонами вже вирішувався в судовому порядку у справі № 205/2223/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В зазначеній справі [PERSON] наводились аналогічні підстави для відмови у задоволені позовних вимог банку про стягнення заборгованості. Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 08 листопада 2023 року по справі № 205/2223/21 задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнута заборгованість за додатковою угодою SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року. Тобто, відповідно до ст. 82 ЦПК України, у рішенні по справі № 205/2223/21 судами були встановлені преюдиційни факти, які згідно ЦПК України, не потребують доказуванню. Позивач, звернувшись до суду у 2023 році, пропустив строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, відповідно до якої позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Додаткова угода SAMDN40000012184847, укладена 21 лютого 2019 року, строк позовної давності до вимог про визнання такого договору недійсним сплив 22.02.2022 року, що є підставою для відмови у задоволені позову. Позивач [PERSON] надав суду відповідь на відзив, за змістом аналогічну змісту позовної заяви. Крім того зазначив, що згідно із законом від 30.03.2020 року № 540-1Х розділ «Прикінцеві та перехідні положення доповнено п. 12, яким під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню, поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строк якого неодноразово продовжувався, та дія якого скасована 30 червня 2023 року, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Позовна заява подана позивачем 16.08.2023, тому позовна давність у даному випадку, яка почала перебіг 21.02.2019 року, станом на момент введення карантину, не збігла, отже звернення позивача до суду відбулося без пропуску позовної давності. Також, протягом підготовчого провадження, позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про долучення до матеріалів справи копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2024 року по справі № 205/2223/21 та ухвали Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 30.03.2023 року по справі № 205/2223/21. В даній заяві зазначає, що відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2024 року у справі № 205/2223/21 суд апеляційної інстанції встановив, що позивач АТ КБ «ПриватБанк», ставлячи питання про стягнення заборгованості на підставі додаткової угоди до договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року, жодного договору номером SAMDN40000012184847 не надає. З додаткової угоди, наданої позивачем, не можливо встановити чи дійсно вона відноситься до анкети заяви № б/н від 12 березня 2007 року, оскільки додаткова угода до договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN40000012184847 від 12 березня 2007 року, а анкета-заява не містить в собі відповідного номеру, як і самого договору за цим номером. З врахуванням того, що додаткова угода є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору, а жодного договору позивачем не надано підстави для задоволення позову відсутні. Позивач вважає, що відповідно до вимог ЦК України, відсутність укладеного між сторонами договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року призводить до недійсності додаткової угоди до такого договору. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» надав письмові пояснення, в яких зазначає, що [PERSON] звернувся до відповідача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав(-ла) Анкету -заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 12.03.2007 року, згідно якої отримав(-ла) кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зазначений договір в базі Банку числився №SAMDN40000012184847 від 12.03.2007 р. [PERSON] не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом внаслідок чого утворилась заборгованість. [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» 21.02.2019 підписали Додаткову угоду (далі-Угода). В першому абзаці додаткової угоди від 21.02.2019 р. зазначено: " з метою створення умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором №SAMDN40000012184847 від 12.03.2007р. …" Звертали увагу суду, що в назві Додаткової угоди від 21.02.2019 р. було допущено опечатку, помилку в даті кредитного договору, а саме, зазначено від 21.02.2019 р. замість належної дати 12.03.2007 р., але в тексті самої додаткової угоди кредитний договір від 12.03.2007 р. зазначено вірно (перший абзац). Тобто 21.02.2019 року [PERSON] маючи невиконане кредитне зобов`язання за яким ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Банком погоджено підписання додаткової угоди про анулювання частини заборгованості за вказаним договором. Відповідно до укладеної Додаткової угоди від 21.02.2019 Банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 Додаткової угоди, якщо Клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 Додатковій угоді. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди. Додатковою угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме до 25.05.2019 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості. Також звертали увагу суду, що додаткова угода (реструктуризація) до договору SAMDN40000012184847 від 21.02.2019 року. було підписано в електронному вигляді за допомогою електронного підпису, тобто це електронний документ. Додаткова угода та Анкета-заява підписані АТ КБ «ПриватБанк» та Позивачем мають правовий статус електронного документу, тобто ці анкети-заяви підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) - електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа створює цифровий власноручний підпис. Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Позивач частково виконував взяті на себе зобов`язання, проводячи часткове погашення заборгованості. Просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року клопотання [PERSON] задоволено, витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» оригінали договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року, додаткової угоди до договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року. Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" адвокат Провоторов Ю.В. просив суд відмовити у задоволені позову з підстав, які зазначені у відзиві та письмових поясненнях, провести судове засідання без фіксації технічними засобами. Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України, провів судовий розгляд даної цивільної справи без здійснення фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] було укладено договір б/н від 12.03.2007 року, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 02.03.2016 р. по справі № 205/7563/15-ц з позивача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 12.03.2007 року в розмірі 21808,52 гривень, яка складається з: 14770,31 гривень - заборгованість за кредитом; 5110,80 гривень - проценти за користування кредитом; 412,72 гривень - заборгованість за пенею та комісією; штраф (фіксована частина) 500 гривень; 1014,69 гривень штраф (процентна складова). Дане рішення виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2020 р. ВП № [NUMBER]. 21 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору б/н від 12.03.2007 року, номер якого на момент укладання угоди був змінений відповідачем на № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року. Умовами додаткової угоди до кредитного договору було встановлено строки та розмір погашення заборгованості. За додатковою угодою кредитні кошти повторно позивачу не надавалися, метою її укладення було створення більш сприятливих умов для виконання кредитних зобов`язань. Заочним рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 16.08.2021 р. по справі № 205/2223/21 за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] стягнуто з останнього заборгованість за додатковою угодою до Договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року в розмірі 297802,24 гривень, з яких 2499,91 гривень заборгованість за кредитним договором; 21985,67 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 273316,66 гривень заборгованість за пенею. Дане рішення скасовано ухвалою Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 01.02.2023 р. по справі 205/2223/21. Рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 08 листопада 2023 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за додатковою угодою до кредитного договору. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2024 року у справі № 205/2223/21 рішення Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 08 листопада 2023 року скасовано, та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач АТ КБ «ПриватБанк», ставлячи питання про стягнення заборгованості на підставі додаткової угоди до договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року, жодного договору номером SAMDN40000012184847 не надає. З додаткової угоди, наданої позивачем, не можливо встановити чи дійсно вона відноситься до анкети заяви № б/н від 12 березня 2007 року, оскільки додаткова угода до договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN40000012184847 від 12 березня 2007 року, а анкета-заява не містить в собі відповідного номеру, як і самого договору за цим номером. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норма ст. 6 ЦК України розкриває ст. 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належні формі досягли згоди з усіх умов договору ( ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В ч. 1 ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Додаткова угода є правочином, що вносить зміни до існуючого договору, і саме до додаткової угоди можуть застосовуватися вимоги ст. 654 ЦК України, відповідно до яких зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину, передбачено ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо в тому числі порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За змістом додаткової угоди№ SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року сума заборгованості, що виникла в період з дати укладання Договору до дати підписання цієї угоди складає 337400,57 гривень. В першому абзаці додаткової угоди від 21.02.2019 р. зазначено: « з метою створення умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором №SAMDN40000012184847 від 12.03.2007р. …» За змістом ст. 1050 ЦК України , якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 в п. 54 виснувала , що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Суд зауважує, що дана сума заборгованості, яка визначена в додатковій угоді, не відповідає сумі заборгованості у розмірі 21808,52 гривень, яка була визначена рішенням Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 02.03.2016 року та стягнута з позивача [PERSON] . При цьому нарахування процентів за користування кредитними коштами припиняється у зв`язку із стягненням з останнього заборгованості за кредитним договором, тому сума заборгованості у розмірі 337400,57 гривень, яка визначена в додатковій угоді, набагато перевищує суму заборгованості, яка стягнута з позивача рішенням суду, що свідчить про порушення принципу рівності сторін договору, учасником якого є [PERSON] та становить останнього в край невигідні умови за цим договором. Крім цього, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2024 року у справі № 205/2223/21 рішення Новокодацького (Ленінського) районного суду міста Дніпра від 08 листопада 2023 року скасовано, та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач АТ КБ «ПриватБанк», ставлячи питання про стягнення заборгованості на підставі додаткової угоди до договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року, жодного договору номером SAMDN40000012184847 не надає. З додаткової угоди, наданої позивачем, не можливо встановити чи дійсно вона відноситься до анкети заяви № б/н від 12 березня 2007 року, оскільки додаткова угода до договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN40000012184847 від 12 березня 2007 року, а анкета-заява не містить в собі відповідного номеру, як і самого договору за цим номером. Суд проаналізувавши вищевикладені норми права, дійшов висновку, що відсутність укладеного між сторонами договору № SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року призводить до недійсності додаткової угоди до такого договору, оскільки додаткова угода є складовою основного договору та вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, тобто основний договір, внаслідок чого суд, при вирішені спору по суті відхиляє позицію відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, яка викладена вище, та задовольняє позовні вимоги [PERSON] та на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнає додаткову угоду до Договору SAMDN40000012184847 від 21 лютого 2019 року недійсною з моменту її укладення. Щодо застосування строку позовної давності суд дійшов наступного. Згідно із законом від 30.03.2020 року № 540-1Х розділ «Прикінцеві та перехідні положення доповнено п. 12, яким під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню, поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строк якого неодноразово продовжувався, та дія якого відмінена 30 червня 2023 року, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Позивачем позовна заява подана до суду 16.08.2023 року, тому позовна давність у даному випадку, яка почала перебіг 21.02.2019 року станом на момент введення карантину, не збігла, отже звернення позивача до суду відбулося без пропуску позовної давності. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на практику Верховного суду з питань застосування строків позовної давності у побідних правовідносинах, оскільки у наведених відповідачем постановах Верховного Суду правовідносини виникли та строки позовної давності за такими правовідносинами спливли до запровадження на території України карантину. Крім того, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved