Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] 26 травня 2025 року звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, обгрунтовуючи позов тим, що 4 травня 2020 року близько 21 години в місті Калуш Калуського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій відбулося зіткнення автомобіля марки «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «BMW 346» реєстраційний номер Республіки Чехія [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та пасажири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості та були госпіталізовані у КНП «Калуська ЦРЛ», де 7 травня 2020 року [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померла. За фактом дорожньо-транспортної пригоди 5 травня 2020 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020090170000462 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України. Станом на дату звернення до суду із позовом у кримінальному провадженні № 12020090170000462 триває досудове розслідування. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-143789085 чинного на дату дорожньо-транспортної пригоди). Цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «BMW 346» реєстраційний номер Республіки Чехія [NUMBER] не була застрахована. Особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю [PERSON] є її матір - [PERSON] . У потерпілої ( [PERSON] ) на день її смерті перебувала на утриманні мати [PERSON] , яка є особою з інвалідністю та в розумінні норм Цивільного кодексу України є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю дочки. У досудовому порядку вирішити спір не вдалося за можливе, а тому позивачка змушена звертатися до суду із вказаним позовом та просить стягнути: з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на її користь 56 677 грн - відшкодування моральної шкоди, 85 014 грн - страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника для особи з інвалідністю; з Моторного (транспортного) страхового бюро України 85 014 грн - страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника для особи з інвалідністю, а також судові витрати, повязані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. 30 травня 2025 року у справі відкрито проваження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 26 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП»в судове засідання не прибула. До суду спрямувала відзив на позов, у якому просила: залишити позовну заяву без розгляду з підстав, викладених у цьому відзиві; зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 10 000 грн; розгляд справи проводити без участі представника відповідача. У відзиві на позов зазначила, що у даному випадку неправомірність діяння водіїв транспортних засобів учасників дорожньо-транспортної пригоди (порушення ними або одним із них Правил дорожнього руху, що перебувають у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням шкоди) наразі не встановлено, оскільки триває досудове розслідування. Щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу вважає такий позмір явно завищеним та таким, що не є співмірним обсягу наданих адвокатом послуг, складності справи, затраченому адвокатом часу та ринковим цінам адвокатських послуг у місті Львові та Івано-Франківській області. Тож, виходячи із очевидної не співмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу, враховуючи принципи пропорційності та розумності, клопопоче про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 10 000 грн. Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро Українив судове засідання не прибула. До суду спрямувала відзив на позов, у якому просила: у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у цьому відзиві; в разі повного або часткового задоволення позову витрати на правничу допомогу зменшити до 2 000 грн; стягнути на користь відповідача в порядку передбаченому ЦПК України, понесені судові витрати у розмірі 2 000 грн, зокрема витрати на оплату правничої допомоги. У відзиві на позов зазначила, що у даному випадку дорожньо-транспортна пригода сталася за участю двох транспортних засобів. Позивачка сформувала позовні вимоги до страховика та МТСБУ одночасно, при цьому залишила поза увагою відсутність обов`язкової умови для цього неправомірності дії обох водіїв. Крім того, позивачкою залишено поза увагою ту обставину, що працівники поліції, які задокументували дану дорожньо-транспортну пригоду вбачали порушення вимог Правил дорожнього руху лише в діях одного водія [PERSON] , який керував забезпеченим транспортним засобом та саме ця обставина стала підставою для відмови МТСБУ у здійсненні відшкодування. Заначила, що транспортний засіб марки «BMW 346» реєстраційний номер Республіки Чехія [NUMBER] не був зареєстрований в Україні та не мав чинних на момент дорожньо-транспортної пригоди полісу ОСЦПВ та страхового сертифікату «Зелена картка», що в свою черу виключає можливість покладення на МТСБУ обов`язку по відшкодуванню шкоди заподіяної внаслідок його експлуатації. Щодо вимоги здійснення відшкодування шляхом одноразової виплати, то вважає, що позивачка не навела жодних підстав для здійснення такого відшкодування, не визначила розмір щомісячного платежу, не встановила доходи померлої потерпілої особи до її смерті, тобто на її (представника відповідача) думку ця вимоги є абстрактною, що є недопустимим. Стосовно заявленого розміру витрат на правову допомогу клопоче у випадку повного або часткового задоволення позову такі витрати зменшити до 2 000 грн, обґрунтовуючи тим, що такі витрати є явно завищеними позивачкою та такими, що не є співмірним обсягу наданих адвокатом послуг, складності справи та, виходячи із очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та з урахуванням принципу пропорційності та розумності. Розгляд справи просила здійснювати без участі представника відповідача. Представник позивача заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити, розгляд справи завершувати без її участі та без участі позивачки. У відповіді на відзив вказала, що відповідачі без наявності вини водіїв транспортних засобів зобов`язані відшкодовувати завдану шкоду позивачці та в майбутньому після відшкодування завданої шкоди третім особам до них переходить право регресної вимоги до водія винуватця дорожньо-транспортної пригоди (страховика). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи. Посилання відповідача на Постанову Верховного Суду у справі №742/554/19 від 6 травня 2020 року не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки вони не є подібними та не надають жодних доказів підтвердження неправомірної експлуатації транспортного засобу. Щодо позиції представника відповідача МТСБУ стосовно здійснення регламентної виплати пов`язаної з втратою годувальника шляхом щомісячних платежів зазначила, що частиною першою статті 1202 Цивільного кодексу України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Відповідно до абзацу 2 частин першої цієї статті за наявності обставин, які мають істотне значення та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки. У даному випадку позивачкою доведено, що така регламентна виплата (одноразовим платежем) найкраще забезпечить її інтереси (особи з інвалідністю, матері загиблої в дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] ). У запереченнях (на відповідь на відзив) представник відповідача МТСБУ просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені у них. При цьому вказала, що МТСБУ не несе відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «BMW 346» реєстраційний номер [NUMBER] . Тобто МТСБУ не несе відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації незастрахованого транспортного засобу, який недопущений до дорожнього руху. Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів на її користь у судовому порядку моральну шкоду та страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника для особи з інвалідністю. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 4 травня 2020 року приблизно о 20 годині у місті Калуш на проїзній частині ділянки автодороги, що по вулиці С.Бандери, відбулося зіткнення автомобіля марки «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «BMW 346» реєстраційний номер Республіки Чехія [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та пасажири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості та були госпіталізовані у КНП «Калуська ЦРЛ», де 7 травня 2020 року [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померла (лікарське свідоцтво про смерть № 68 від 8 травня 2020 року видане Обласним бюро судово-медичної експертизи Калуського районного відділення; свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 8 травня 2020 року виконавчим комітетом Берлогівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис про смерть № 5). Смерть [PERSON] настала у реанімаційному відділенні Калуської ЦРЛ; причина смерті: Політравма. Травматичний шок. Багаточисельні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом дорожньо-транспортної пригоди було внесено відомості за № 12020090170000462 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, досудове розслідування у якому згідно інформації наданої старшим слідчим слідчого відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області за вих. № 200343-2025 від 29 жовтня 2025 року [PERSON] триває, проводяться слідчі (розшукові) дії. Вказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки підтверджуються наявними у справі доказами, і сторонами по справі не заперечуються. На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] було застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-143789085, який був чинним на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 4 травня 2020 року. Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 1 липня 2004 року у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 1 липня 2004 року (в редакції чинній на дату дорожньо-транспортної пригоди) для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно частини другої статті 1188 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від іхньої вини. З матеріалів справи вбачається, що представник позивачки у передбаченому Законом порядку (визначеному Законом України № 1961-ІV від 1 липня 2004 року (в редакції чинній на дату дорожньо-транспортної пригоди) повідомив відповідачів шляхом спрямування 3 червня 2020 року повідомлень про дорожньо-транспортну пригоду та заяв на виплату страхового відшкодування/регламентної виплати, серед яких містилися вимоги про відшкодування в рахунок моральної шкоди 56 677 грн та в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника 170 028 грн. Згідно п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 1 липня 2004 року (в редакції чинній на дату дорожньо-транспортної пригоди) страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обгрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Станом на 26 травня 2025 року відповідачі не здійснили виплат страхового відшкодування. Так, відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» повідомило, що для здійснення виплати страхового відшкодування необхідно, зокрема, надати рішення суду про визнання водія забезпеченого транспортного засобу винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про внесенні відомостей за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (№ 12020090170000462), лікарським свідоцтвом про смерть №68 від 8 травня 2020 року смерть потерпілої [PERSON] настала в реанімаційному відділенні медичного закладу КНП «Калуська ЦРЛ» внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в дорожньо-транспортній пригоді та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. У відзиві на позов відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відмову у виплаті страхового відшкодування на користь позивачки аргументує тим, що у даному випадку неправомірність діяння водіїв транспортних засобів учасників дорожньо-транспортної пригоди (порушення ними або одним із них Правил дорожнього руху, що перебувають у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням шкоди) наразі не встановлено, оскільки триває досудове розслідування. Проте, наведені відповідачем доводи для відмови у виплаті страхового відшкодування суд відхиляє, виходячи з наступного. Відповідачі без наявності вини водіїв транспортних засобів зобов`язані відшкодовувати завдану шкоду позивачці та в майбутньому після відшкодування завданої шкоди третім особам до них переходить право регресної вимоги до водія винуватця дорожньо-транспортної пригоди (страховика). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи. Посилання відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на Постанову Верховного Суду у справі №742/554/19 від 6 травня 2020 року не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки вони не є подібними та не надають жодних доказів підтвердження неправомірної експлуатації транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону № 5090-VІ від 5 липня 2012 року) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Отже, зі змісту цієї норми вбачається достатнім встановити, що смерть потерпілої [PERSON] є прямим наслідком дорожньо-транспортної пригоди і, при цьому, встановлення причини самої дорожньо-транспортної пригоди і вини конкретної особи у її вчиненні, не є обов`язковим. Тобто, слід дійти висновку, що за таких обставин встановлення вини заподіювача шкоди, не є обов`язковим для здійснення страхових виплат. Суд установив, що у даному випадку, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася 4 травня 2020 року за участю забезпеченого транспортного засобу марки «OPEL Vectra» реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіля марки «BMW 346» реєстраційний номер Республіки Чехія [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність якого пов`язана з експлуатацією не була застрахована. Смерть [PERSON] (потерпілої у дорожньо-транспортній пригоді 4 травня 2020 року) настала внаслідок політравми; травматичногой шоку; багаточисельних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 4 травня 2020 року (лікарське свідоцтво про смерть № 38 від 8 травня 2020 року видане Обласним бюро судово-медичної експертизи Калуського районного відділення). Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 Цивільного кодексу України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки сформовані Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження № 61-22598св18). Встановивши, що шкода, пов`язана із смертю потерпілої [PERSON] була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, суд доходить висновку, що відсутність рішення суду (яке б набрало законної сили) у кримінальному провадженні із висновками стосовно вини водія забезпеченого транспортного засобу чи водія транспортного засобу, цивільна-правова відповідальність якого не була застрахована на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати таку шкоду. Оскільки наявності непереборної сили або умислу потерпілої [PERSON] у взаємозв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і смертельним наслідком для неї самої, відповідачами не доведено, то наявні підстави для задоволення позову. Щодо розподілу загального розміру страхового відшкодування та регламентної виплати пов`язаної з втратою годувальника між відповідачами, суд погоджується із доводами позивачки та зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1188 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам (пасажирам, пішоходам), особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 Цивільного кодексу України). Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 1 липня 2004 року (в редакції чинній на дату дорожньо-транспортної пригоди) встановлено, що страхових (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір трахового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день страхового випадку. Згідно з п. 41.1 статті 41 згаданого вище Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відтак з огляду на норми діючого законодавства, чинного на дату дорожньо-транспортної пригоди - 4 травня 2020 року, позивачка правомірно просить до стягнення з відповідачів у солідарному порядку відшкодування та регламентну виплату пов`язані з втратою годувальника. Крім цього, у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 Цивільного кодексу України, пункт 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України). Позивачка подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідачів, розмір завданої (моральної) шкоди, а також докази того, що відповідачі є завдавачем шкоди або особами, які відповідно до закону зобов`язані відшкодувати шкоду. Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. А тому суд відхиляє доводи відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди, через відсутність будь-якого судового рішення по кримінальному провадженню, яким би було встановлено вину особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована. Зі змісту позовних вимог та долучених до позову доказів вбачається підставність звернення до суду з вказаним позовом саме [PERSON] матері загиблої у дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] . Щодо вимоги позивачки в частині відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілої одноразовим платежем (регламентна виплата) та запереченнями з цього приводу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд вважає доведеними позивачкою обставини, які мають істотне значення для задоволення такої вимоги. При цьому суд звертає увагу, що дорожньо-транспортна пригода сталася у травні 2020 року і по теперішній час позивачка не отримала належного страхового відшкодування/регламентної виплати. Вказане дає підстави вважати, що виплата страхового відшкодування/регламентної виплати одноразовим платежем найкраще забезпечить інтереси позивачки як особи з інвалідністю (матері загиблої), яка потребує постійного лікування та реабілітації у зв`язку із поставленим діагнозом. Оцінив та дослідив усі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність правових підстав для стягнення заявлених позивачкою сум до відшкодування з відповідачів на її користь та вважає за необхідне стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 56 677 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 85 014 грн в рахунок страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для особи з інвалідністю; з Моторного (транспортного) страхового бюро України - 85 014 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для особи з інвалідністю та розподілити судові витрати між сторонами наступним чином. Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесення позивачкою витрат на правову допомогу суду подано: детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2025 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №2499 від 20 травня 2020 року; копію додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 2499 від 20 травня 2020 року від 29 травня 2020 року. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 01 червня 2018 року у справі №904/8478/16). Суд, оцінив співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи, складність справи, час, обсяг, ціну позову (226 705 грн), яка не є значною у поєднанні зі значенням справи для позивачки, з урахуванням задоволення позову, вважає, обґрунтованим і співмірним розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн, яка підлягає до стягнення з відповідачів на користь позивачки прямопропорційно до задоволених вимог. Оскільки позивачка згідно із пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, в такому разі сума судового збору підлягає стягненню із відповідачів у дохід держави прямопропорційно задоволеним вимогам, а саме з відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 62,5 %, Моторного (транспортного) страхового бюро України 37,5 %.

Outcome: approved