Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до суду із позовом про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , та стягнення з [PERSON] та [PERSON] аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] це її донька, яка мала стосунки з відповідачем [PERSON] та проживала з ним однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. У цих стосунках у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідачі не надають ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, не спілкуються з ним, не дбають про його нормальне самоусвідомлення, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм мораль, не надають доступу до культурних та духовних цінностей. Дитина не отримує від батьків жодних подарунків на день народження чи будь-яке інше свято. Відповідачі участі у вихованні сина не приймають, не проявляють заінтересованості у подальшій його долі, не цікавляться його успіхами, станом здоров`я, побутом. З [PERSON] взагалі ніякого контакту немає, участі у вихованні дитини з дня її народження не приймав. Мати дитини [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає наркотичними, психотропними та алкогольними напоями. Вихованням та утриманням дитини останні десять років займається позивач, дитина проживає разом з нею. Вважає, що зазначені факти свідчать про свідоме нехтування батьками своїми обов`язками та підтверджує відсутність серйозного ставлення до батьківських обов`язків, чим порушуються права дитини. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини просить вирішити питання щодо позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітнього онука. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 26 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 31 травня 2025 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав залишено без розгляду, закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник третьої особи Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився позов [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення аліментів підтримують, просять справу розглядати без участі представника управління та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини (а.с. 42, 70). Позивач у вступному слові позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що дитина проживає з дідусем та бабусею близько 10 років. Останні три роки відповідачка з дитиною не спілкується не бере участі у його житті. Мати дитини вживає наркотики, намагалася лікуватися, проте безрезультатно. Онук вже дорослий і все розуміє. Батько [PERSON] жив з ними лише півроку, потім поїхав у Київ, за весь час приїздив лише один раз коли дитині виповнилося один рік. На даний час онук навчається у 10 класі в ліцеї № 15, вона допомагає з навчанням, купили йому комп`ютер. Проживають у двокімнатній квартирі, одну з кімнат виділили онуку. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. Підтвердила, що не приймає участі у житті дитини, при цьому вдячна своїм батькам, що опікуються дитиною. Офіційно вона не працевлаштована, робить нігті вдома, заробляє приблизно 15 000 гривень, однак сину не допомагає. На даний час вона вагітна і тимчасово наркотики не вживає. Проживає з чоловіком у цивільному шлюбі. У судовому засіданні в присутності педагога з`ясовувалась думка неповнолітньої дитини [PERSON] , який пояснив, що проживає разом з дідусем та бабусею все життя, відносини між ними хороші. Дідусь з бабусею працюють. Він має свою кімнату та все необхідне, бабуся купила йому комп`ютер. Останні 3 роки з мамою не спілкується, матеріально вона не допомагає. Підтримав позов бабусі щодо позбавлення матері батьківських прав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позивачкою знайома давно, проживає поруч з нею у будинку [ADDRESS] . [PERSON] сусідка, у якої в квартирі були постійні крики. [PERSON] постійно тікав до бабусі, а коли пішов у перший клас став жити з нею постійно. Їй відомо, що діти у відповідачки від різних чоловіків, меншого сина [PERSON] забрав його батько. До війни [PERSON] деякий час працювала в АТБ. Останній раз її бачила два роки тому, коли вона пройшла лікування від наркотиків. Про те, що вона вживає наркотики знає весь двір. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , яка проживає з чоловіком та онуком. [PERSON] проживає у них вже більше 10 років. [PERSON] до сина не приходить. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 12 квітня 2018 року [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 20). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, [PERSON] народився, [INFO] , його батьками записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 13). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України відомості про батька [PERSON] записані відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України (а.с. 16). З відповіді Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області від 02 липня 2025 року на звернення [PERSON] щодо встановлення місцезнаходження [PERSON] та [PERSON] відомості про перетин державного кордону України за останні 5 років відсутні, згідно даних РАЦС (свідоцтва про смерть або інша інформація) відсутні. Згідно інформаційного порталу НПУ адреса мешкання [PERSON] значиться [ADDRESS] . Адреса мешкання [PERSON] - [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до акту про фактичне проживання без реєстрації від 18 липня 2025 року [PERSON] , [INFO] , фактично проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації з 2017 року (а.с. 15). Згідно з рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 07 квітня 2015 року у справі № 751/2206/15-ц задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02 березня 2015 року і до повноліття дитини (а.с.73). Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 листопада 2019 року у справі № 751/2925/19 задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зміну способу та розміру стягнення аліментів, [PERSON] позбавлено батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 36-37). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 13 жовтня 2025 року № 536 затверджено висновок, відповідно до якого виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 44). ІV. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін. Частиною третьою ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з положеннями ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною сьомою ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, тому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] без поважних причин протягом тривалого часу не спілкується з сином, його вихованням не займається, станом здоров`я не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає, тобто за власною ініціативою самоусунулась від виховання та утримання дитини, що є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, тому з урахуванням висновку виконавчого комітету Чернігівської міської ради, як органу опіки та піклування, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити, позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що буде відповідати інтересам дитини. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає. Згідно з ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від зобов`язання утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Відповідно до п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Із аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, не витрачає отримувані аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16, відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, серед іншого, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У даному випадку норми закону передбачають обов`язок батьків утримувати своїх дітей. У судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає з бабусею, яка є позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , та повністю знаходиться на її утриманні. Вказана обставина визнається відповідачкою, а тому в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Отже, змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] . Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право неповнолітньої дитини на отримання аліментів, шляхом припинення стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини за заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 07 квітня 2015 року у справі № 751/2206/15-ц. Припинення стягнення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, то стягнення аліментів має бути припинено з дати подання позову до суду, тобто з 22 серпня 2025 року. Згідно з ч. 3 ст. 179 СК України неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 2 ст. 30 ЦК України визначено, що обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (ч. 1 ст. 32 ЦК). Верховний Суд у постановах від 31 жовтня 2024 року в справі № 545/1241/20, від 13 червня 2024 року в справі № 760/17498/22 зауважив, що фізична особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років вважається неповнолітньою. За обсягом цивільна дієздатність неповнолітньої особи є неповною. Із урахуванням обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що аліменти мають стягуватись із відповідачів на користь неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , шляхом їх перерахування на особистий рахунок дитини, який він може відкрити особисто в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд погоджується з обраним позивачем розміром аліментів та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, стягнувши на користь [PERSON] , [INFO] , з кожного з відповідачів аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову з 22 серпня 2025 року та до повноліття дитини. Згідно з ч. 1 ст. 191 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визнає необхідним застосувати п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору в частині стягнення аліментів, а тому з відповідачів в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 211 гривень 20 копійок по 605 гривень 60 копійок з кожного. В іншій частині позовних вимог, судові витрати понесені позивачкою слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved