Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з ним - батьком [PERSON] . Зазначає, що від спільного шлюбу у сторін є діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, просить стягнути на утримання дітей аліменти з [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно. Позовну заяву мотивує тим, що діти проживають з ним, а відповідач проживає за кордоном, дітьми не цікавиться та не забезпечує їх. Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Службу у справах дітей Рівненської міської ради. Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задоволити. Пояснив, що діти живуть з ним. У 2021 дружина від них пішла, з того часу вони живуть окремо. Старша дитина навчається у Київському університеті, а син у 12 школі. Хлопчик постійно живе з ним. З мамою він не спілкується. Представник третьої особи Самолюк І.Р. в судовому засіданні просила задоволити позов, висновок органу опіки підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час і місце проведення судових засідань за зареєстрованою адресою місця її проживання. Відповідачу надсилалися судові повістки на 17.09.2025, 12.11.2025 та 01.12.2025, проте відповідач судові конверти з вкладенням не отримувала. Згідно відмітки із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вищезазначене поштове відправлення повернулося до суду із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Оскільки судова повістка направлена судом відповідачу за адресою, за якою зареєстровано його місце проживання, тому суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Враховуючи те, що про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзиву не подав і позивач не заперечував проти вирішення справи в заочному порядку, відтак суд проводить розгляд справи згідно з положеннями ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. У судовому засіданні були допитані свідки по справі та заслухана думка дитини, щодо визначення місця проживання якої розглядається справа. Свідок [PERSON] підтвердив, що діти живуть з батьком. Старша донька була з матір`ю за кордоном, але повернулась в Україну в кінці 2022 року. Після того діти постійно жили з батьком. Їх діти дружать та приходять один до одного в гості. Діти разом займаються футболом. Утриманням дітей займається тато. Проживають ще батьки тата з ними. Умови для проживання зроблені, в дворі порядок. Свідок [PERSON] підтвердив, що діти тривалий час проживають з позивачем. Відповідач приїжджає додому періодично. Знайомий з позивачем та відповідачем. Діти живуть з [PERSON] постійно. Багато років батько виховує дітей сам: школа, гуртки. Відповідача давно не бачив. Свідок [PERSON] підтвердила, що сторони тривалий час не проживають разом. Відповідача не бачила вже давно, але вони зідзвонювались. Діти тривалий час проживають з татом. Відповідачка не проявляє материнських почуттів до дітей. Вони давно не проживають разом. З часом вона перестала спілкуватись з відповідачем. Дитина [PERSON] пояснив, що навчається у 6 класі школи. Проживає разом з батьком і сестрою, коли вона приїжджає з навчання з міста Києва. Мати проживає на вулиці Київській. З мамою проживав до другого класу, однак з нею жити не хоче, бо вона [PERSON] і курить. Тато не робить перешкод йому у виборі місця проживання, він обирає жити з батьком. Суд, заслухавши свідків, учасників справи, думку дитини, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2007 року, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2025 року було розірвано. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 квітня 2008 року вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 червня 2014 року вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . На виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області було надано висновок органу опіки та піклування від 16.10.2025 № 08-01-1799/25, відповідно до якого комісія як консультативно - дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . Судом встановлено, що згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця, платником є [PERSON] , обсяг доходу за звітний період становить 600000 грн. Згідно Витягів з реєстру територіальної громади від 01.08.2025 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої, другої ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Також згідно абзацу другого частини першої цієї ж статті, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач заявляє, що відповідачка відмовляється добровільно, у позасудовий спосіб, визначити місце проживання дітей. Діти не хочуть проживати з матір`ю, така спроба робилася після початку війни, але вони категорично сказали, що будуть жити з батьком в Україні. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 13.10.2025, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Крім того, згідно даного висновку мати дитини - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , від обстеження умов проживання та здійснення оцінки потреб сім`ї категорично відмовилась. Під час візиту в Службу у справах дітей вона надал письмове пояснення, в якому вказала, що підставою відмови від обстеження є те, що в її помешканні не створені належні умови. також зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання її сина [PERSON] з батьком [PERSON] . [PERSON] на даний час не працює. Має намір невдовзі їхати за кордон. Зі слів [PERSON] , вона періодично проживає у своєї мами в Литовській Республіці. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і відповідачем не спростовуються, не заперечуються і не оспорюються. Право позивача на визначення місця проживання сина разом із ним не визнавалося відповідачем, а рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. За таких обставин, враховуючи висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, вік дитини, наявність у позивача можливості створити дитині належні умови для її виховання та розвитку, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком (позивачем у справі), відтак позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача на користь їх неповнолітніх дітей, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Враховуючи те, що домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, а протилежного суду не доведено, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх дітей. Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову повністю. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 25 липня 2025 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 України ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дітей, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved