Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, який мотивувала тим, що 31.08.2002 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що було складено відповідний актовий запис № 1771. Від спільного шлюбу у сторін народились троє дітей: [PERSON] , [INFO] , який на сьогоднішній день є повнолітнім; [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалось, в зв`язку із чим, 11.04.2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення у справі № 127/2224/22, яким шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 12.05.2022 року. За час спільного проживання у шлюбі сторонами набуто у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . Даний об`єкт нерухомості був придбаний у шлюбі 27.09.2006 року, згідно Договору купівлі- продажу, засвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. та право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Реєстраційним посвідченням КП «ВООБТІ» від 27.09.2006 року. Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу діти проживають з нею. Донька [PERSON] , є особою з інвалідністю та позивачка постійно несе витрати на лікування та реабілітаційні процедури. Крім того, син [PERSON] , на сьогоднішній день є повнолітнім, але є особою з інвалідністю з дитинства, в зв`язку з чим є непрацездатним та проживає з позивачкою. Відповідач в свою чергу не приймає жодної участі у лікуванні та реабілітації спільних непрацездатних дітей та будь-якої матеріальної допомоги для цього не надає. Таким чином відповідач протягом тривалого часу самоусунувся від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхньої неповнолітньої доньки, яка є особою з інвалідністю та їхнього повнолітнього сина, який є особою з інвалідністю з дитинства, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї. У зв`язку із викладеним позивачка звернулась до суду з даним позовом у якому просила визнати квартиру під [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частки квартири під [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя, відступити від рівності часток подружжя та визнати за [PERSON] , право власності на 2/3 частки квартири під [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.05.2025 вищевказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 07.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. \~В судовому засіданні позивачка [PERSON] , та її представник - адвокат Вересюк М. В., позовні вимоги підтримали, просили суд заявлені вимоги задовольнити за обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Куйдан О. І., у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, просили застосувати строки позовної давності. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, судом установлено, що 31.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що було складено відповідний актовий запис № 1771. Від спільного шлюбу у сторін народилися троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 02.03.2003 року, який на сьогоднішній день є повнолітнім; син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.04.2008 року; та донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.01.2017 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2022 року у справі № 127/2224/22, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 12.05.2022 року. Як убачається із Договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року засвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І., сторони придбали квартиру [ADDRESS] та право власності зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Реєстраційним посвідченням КП «ВООБТІ» від 27.09.2006 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 30.05.2024 року, донька сторін [PERSON] , є особою з інвалідністю до 18 років. Посвідченням серії [NUMBER] від 06.06.2022 року та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №015529 від 16.03.2022 року підтверджується, що син сторін - [PERSON] , є особою з інвалідністю ІІІ-групи з дитинства безтерміново. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 04.10.2022 року, позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Із довідки ОСББ «Пирогова 107А» №529 від 17.10.2024 року, витягів з реєстру територіальної громади за №2025/006012358, 2025/006035909, 2025/006012461, 2025/006015053 від 09.05.2025 року вбачається, що діти: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Протилежного судом не встановлено. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст.70\~СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Доказів, які б давали підстави стверджувати про відступлення від рівності часток, матеріали справи не містять. Щодо строків позовної давності який зазначає представник відповідача, суд зазначає наступне. Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До суду з даним позовом позивачка звернулася 09.05.2025. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому за приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в Україні тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Крім того, воєнний стан в Україні, введений 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався, триває і на даний час. Таким чином, строки позовної давності, починаючи з березня 2020 року були продовжені на час карантину та з лютого 2022 року зупинені на час воєнного стану. Так, суд дійшов висновку, що позивачкою не пропущений трирічний строк позовної давності, отже [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою в межах строку позовної давності. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках, а позов підлягає до часткового задоволення. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 346,63 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial