Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

22 серпня 2025 року [PERSON] з використанням засобів поштового зв`язку звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Обґрунтовано позов тим, що з 13 червня 2009 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2019 року було розірвано. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу, а саме: 30 листопада 2016 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Сторони не змогли дійти згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна, а тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позов підтримує. Відповідач у судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позов визнає. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Позивач та відповідач з 13 червня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2019 року було розірвано (а.с. 15). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 30 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Карнабедою Т.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1421, Приватне підприємство «Житлоінвест» продало, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-13). У пункті 10 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець купує квартиру зі згоди дружини [PERSON] . Оригінальний примірник заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Карнабедою Т.О. 30 листопада 2016 року за реєстровим № 1420, зберігається в справах приватного нотаріуса, що посвідчив цей договір. Право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2016 року (а.с. 14). Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку в разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Крім того, Верховний Суд у постанові від 09 липня 2021 року в справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~частини першої\~статті 70\~Сімейного кодексу\~України у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини шостої статті 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених судом обставин та наявних у справі доказів, враховуючи визнання відповідачем позову та те, що спірна квартира була набута відповідачем у період перебування в шлюбі з позивачем, а тому вона є їх спільною сумісною власністю, беручи до уваги те, що у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, а тому наявні підстави для задоволення позову. Також,\~за положеннями\~частини першої\~статті 142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що заява відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд на підставі вимог частини першої статті 142 ЦПК України приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved