Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Олегаш В.В., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер тато позивача, [PERSON] , спадщиною за яким займалася мати, [PERSON] , яка також померла [INFO] . Батьки позивача проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що він тривалий час уже проживає у Чеській Республіці. Приїхавши у червні 2025 року дізнався, що син його брата (помер [INFO] ) відповідач [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за померлими батьками. Як спадкоємець першої черги після смерті матері позивач звернувся до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Олегаш В.В. з метою прийняття спадщини. Проте, 10.06.2025 року приватний нотаріус своєю постановою відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки було пропущено строк на прийняття спадщини. Позивач вважає причини пропуску строку поважними, а саме те, що йому не було відомо про смерть матері, у зв`язку з чим просить визначити додатковий строк тривалістю один місяць для подання ним заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 10.07.2025 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 23.07.2025 року ухвалою суду продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, встановлений ухвалою від 10.07.2025 року. 24.07.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 04.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.08.2025 року. 03.09.2025 року ухвалою суду виправлено описку у резолютивній частині ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.08.2025 року, а саме зазначено правильну дату проведення судового засідання «14 год. 00 хв. 12 вересня 2025 року. В подальшому, підготовче судове засідання відкладено на 30.09.2025 року. Ухвалою суду від 30.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2025 року та відкладено на 03.12.2025 року. Також цією ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Олегаш В.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 13.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Бай О.М., надійшло клопотання про поновлення строку для подання відзиву та відзив. Зазначає, що під час ознайомлення з матеріалами справи було виявлено, що позивачем невірно вказано адресу відповідача, хоча позивачу достовірно відомо про адресу проживання та реєстрації відповідача. Відповідно до паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою : [ADDRESS] . Оскільки відповідач не отримав своєчасно копію позовної заяви з додатками то був позбавлений можливості своєчасно подати відзив. Щодо позову, то відповідач вказує на те, що відсутність відомостей про смерть спадкодавця не може вважатися об`єктивною причиною, що перешкодила позивачу [PERSON] прийняти спадщину, який знав про місце проживання матері, а з дотриманням загальноприйнятих норм поведінки мав цікавитися життям та здоров`ям матері, а отже і мав знати про її смерть. Саме перебування спадкоємця за кордоном не є поважною причиною для надання додаткового строку для прийняття спадщини. Натомість відповідач, подав заяву про прийняття спадщини за законом за своїм померлим батьком [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та який був зареєстрований з своїми батьками і прийняв спадщину за ними автоматично. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову. 04.11.2025 року на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшла копія спадкової справи №12/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. При цьому пояснив, що фактично постійно проживає у Чеській Республіці. Також пояснив, що достовірно знав про смерть своєї матері так як займався її похованням. Зазначену в позовній заяві інформацію про те, що йому не було про смерть матері заперечив та пояснив, що написанням позовної заяви займався адвокат. Крім того пояснив, що в травні 2025 року він знайшов заповіт, складений матір`ю на його ім`я, а тому і вирішив звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До цього, зважаючи, що йому не було нічого відомо про заповіт, він жодних прав на спадкове майно не заявляв. Представник позивача в судовому засіданні в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача, адвокат Бай О.М., в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні з огляду на відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини. Третя особа приватний нотаріус Олешащ В.В. в засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] згідно з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.04.1961 року зазначені [PERSON] та [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.03.2023 року, актовий запис № 32. Матір позивача [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.07.2023 року, актовий запис № 98. Також судом встановлено, що на випадок своєї смерті матір позивача [PERSON] залишила заповіт, складений 11.09.2022 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Чинадіїївської селищної ради, зареєстрований в реєстрі за № 96. Відповідно до цього заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що має право за законом заповіла сину [PERSON] , [INFO] . [PERSON] як спадкоємець за заповітом 30.04.2025 року звернувся до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Олегаш В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Однак, приватний нотаріус Олегаш В.В. своєю постановою від 10.06.2025 року відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини. Поряд з цим, судом також встановлено, що на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , був також зареєстрований батько відповідача, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (лист начальника відділу ЦНАП Чинадіївської селищної ради від 06.05.2025 року). При цьому встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та позивач [PERSON] є рідними братами. У зв`язку з цим, відповідач [PERSON] 10.03.2025 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за померлим батьком [PERSON] (спадкова справа № 4/2025 В СР № 73768715). Так, предметом цього спору є питання встановлення наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви [PERSON] про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, перш ніж давати відповідь на окреслене вище питання, слід встановити наявність права на спадкування у відповідача за померлою [PERSON] . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідачем [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку була подана заява про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , що стверджується заявою від 10.03.2025 року. В свою чергу батько відповідача на час смерті своєї матері [PERSON] постійно проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] , а відтак вважається таким, що спадщину прийняв (ч. 3 ст. 1268 ЦК України) і така належить йому з часу її відкриття. Додатково суд зауважує, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). За таких обставин суд робить висновок про наявність у відповідача права на спадкування за померлим батьком [PERSON] , а до складу спадщини входить також і майно померлої [PERSON] . У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Таким чином відповідач [PERSON] є належним відповідачем в цьому спорі. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23.08.2017 року у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17, від 17.10.2019 року у справі № 766/14595/16, від 30.01.2020 року у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18, від 17.08.2023 року у справі № 626/274/22. При цьому слід зауважити, що правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Як встановлено вище, спадщина за померлою [PERSON] відкрилася [INFO] . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 30.04.2025 року, тобто з пропуском шестимісячного строку. Обґрунтовуючи наявність поважних причин пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач вказує на те, що тривалий час проживає за кордоном і не зміг скористатися своїм правом прийняти спадщину. При цьому в позовній заяві зазначив, що йому не було про смерть матері, проте в ході судового розгляду пояснив, що достовірно знав про смерть своєї матері так як займався її похованням та вже вказував на те, що тільки травні 2025 року він знайшов заповіт , складений матір`ю на його ім`я. Відтак саме незнання про заповіт і є поважною причиною пропуску встановленого законом строку для подання ним заяви про прийняття спадщини. У постанові від 13.03.2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18) Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Разом з тим, досліджуючи та оцінюючи наведені позивачем причини пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини в їхній сукупності, у суду відсутні підстави для визнання таких поважними з огляду на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.03.2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20) зробив висновок, що суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 23.11.2020 року у справі № 315/714/19 (провадження № 61-2162св20) та від 28.03.2022 року у справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22). Як висновує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року (справа № 686/5757/23), що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги. [PERSON] просить суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері, а тому позивач в силу положень ст. 1261 ЦК України належить до першої черги спадкоємців за законом. У підсумку судом встановлено, що [PERSON] належить до першої черги спадкоємців за законом, а тому одна тільки необізнаність про наявність заповіту не може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому суд враховує, що, як про це стверджує позивач, саме він займався похованням матері, йому було відомо про відкриття спадщини, жодних прав на спадкове майно наміру заявляти не мав. І тільки після того як він дізнався про наявність заповіту, у нього виникло бажання реалізувати свої права на спадкування. Суд зауважує, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право на спадкування), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права; Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем причини пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не можуть бути визнані поважними, оскільки вони не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення цих дій, а відтак в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід відмовити.

Outcome: dismissed