Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

До суду надійшов позов\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У позовній заяві вказано, що 09.08.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого відповідач як позичальник отримав від позивача як позикодавця у позику грошові кошти в сумі 1700 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 30.11.2020. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду з позовом відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язання, позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість у вигляді основного боргу у сумі 1700 доларів США, що на момент звернення до суду із позовною заявою еквівалентно 69700 гривням за офіційним курсом НБУ, та стягнути понесені ним судові витрати. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить проводити судовий розгляд у його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в\~судове засідання\~повторно не\~з`явився,\~належним чином\~був повідомлений\~про час\~розгляду справи\~у суді. У вказаний строк відзив на позовну заяву не подав. Клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики від 09.08.2020, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] позику у сумі 1700 доларів США, останній зобов`язався повернути позичені кошти до 30.11.2020. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, 09.08.2020 відповідачем [PERSON] складено розписку про отримання ним у борг від позивача [PERSON] грошових коштів у розмірі 1700 доларів США, з умовою повернення вказаної суми боргу до 30.11.2020 (а. с. 44). Складена відповідачем боргова розписка містить дату її складення, інформацію про сторін, суму боргу, обов`язок позичальника з повернення боргу, строк повернення та підпис позичальника (а. с.44). Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (постанова КЦС ВС у справі № 753/11670/17 від 11.06.2021, постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14). За змістом постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 (справа № 6-1967цс15), розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Так, зі змісту розписки від 09.08.2020 вбачається факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у борг, на умовах, які сторони зазначили в розписці. Фактично між сторонами було укладено договір позики від 09.08.2020. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами існують договірні зобов`язання позики в сумі 1700 доларів США. Суду не надано доказів про повернення боргу позивачеві [PERSON] відповідачем [PERSON] . Отже, судом встановлено, що у визначений сторонами строк, тобто 30.11.2020, боргові зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконав. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов`язковим для виконання. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законодавець у ч. 2 ст.1047 ЦК України визначив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Розглядаючи можливість визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд дійшов висновку, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. Таким чином, у рішенні суду кошти, які підлягають до стягнення з відповідача, повинні бути визначені у відповідній іноземній валюті. При цьому, суд керується висновками про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження№ 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження№ 14-446цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язує з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд, на думку Великої Палати Верховного Суду, не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання, і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Тому є підстави для стягнення з відповідача [PERSON] вказаної суми - 1700 доларів США, які він повинен був повернути позивачу [PERSON] 30.11.2020. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: partial