Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Представник позивача адвокат Токар О.М, повноваження якої підтверджено ордером від 22.05.2025 року серії СА № 1122992, звернулася до суду з даним цивільним позовом за змістом якого просить: ?визнати спільним майном подружжя сторін квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 283 559,27 грн.; ?визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме: на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю частки 141 780 грн., визначивши у особисте користування кімнату площею 16,1 кв.м., та в спільне користування з відповідачем коридор площею 7,2 кв.м., кухню площею 8,4 кв.м., санвузол площею 3,9 кв.м., лоджію площею 4,7 кв.м.; ?визначити за відповідачем право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме: на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю частки 141 780 грн., визначивши у його особисте користування кімнату площею 11,7 кв.м., та в спільне користування з позивачем коридор площею 7,2 кв.м., кухню площею 8,4 кв.м., санвузол площею 3,9 кв.м., лоджію площею 4,7 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами за взаємною згодою придбано у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка є спільним майном подружжя, хоча право власності на неї оформлено на відповідача. На даний час шлюбні відносини сторін припинені, а відповідач перешкоджає позивачу та їх спільній доньці користуватися цією квартирою, що зумовило необхідність звернення до суду з даним цивільним позовом. Ухвалою від 03.07.2025 року відкрито провадження у справі, її учасників повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження, та роз`яснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193 ЦПК України. Ухвалою від 23.10.2025 року закрито підготовче провадження в даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру № 1753747 місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , тож згідно п. 2) ч. 7 ст. 128 ЦПК України примірник позовної заяви з додатками на ім`я відповідача надсилались за даною адресою, однак поштові відправлення адресату не вручено в зв`язку з відсутністю адресата. Також [PERSON] повідомлявся про місце, дату та час розгляду вказаної справи Багачевським міським судом Черкаської області шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади України, однак вказане не забезпечило його явку в судові засідання. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надала до суду заяву за змістом якої просила розгляд справи провести за її відсутності підставі наявних доказів та задовольнити позовні вимоги, а також вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні п. 4) ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду справи, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 року в справі № 800/547/17, а також постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року в справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 року в справі № 910/16249/19, від 18.03.2021 року в справі № 911/3142/19, від 19.05.2021 року в справі № 910/16033/20, від 07.02.2024 року в справі № 904/853/23, відзиву на позовну заяву не надав, в судові засідання неодноразово не з`явився, поважність причин неявки не повідомив, заяв та клопотань від його імені про відкладення розгляду справи чи з інших процесуальних питань до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, зокрема в Рішенні від 16.02.2017 року в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи, тобто неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для відповідних правових наслідків. З урахуванням вказаного та вимог ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а також відсутності підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами в заочному порядку, про що 04.12.2025 року постановлено відповідну ухвалу. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що сторони з 13.09.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 21.01.2025 року в справі № 690/772/24, яке 21.02.2025 року набрало законної сили, та є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.10.2013 року Юрківською сільською радою Звенигородського району Черкаської області. За час перебування сторін у шлюбі [PERSON] набув право власності на нерухоме майно квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 3988 (далі Договір). Відповідно до змісту п. 2.3 Договору [PERSON] висловлено письмову згоду на його укладення та набуття майна у спільну сумісну власність. З технічного паспорту та плану технічної інвентаризації, виготовлених 29.05.2025 року, вбачається, що фактично спірна квартира розташована на 2 поверсі має загальну площу 52 кв.м., зокрема: 2 кімнати площею 16,1 кв.м. та 11,7 кв.м., кухню 8,4 кв.м., ванну кімнату 3,9 кв.м., коридор 7,2 кв.м., лоджію 4,7 кв.м. Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника від 14.05.2025 року серії АА № 493130 [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з вчиненням домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 10 діб заборонено вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, в будь-який спосіб контактувати з нею та зобов`язано залишити місце її проживання. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Цивільним та Сімейним кодексами України (далі ЦК та СК України, відповідно). Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом постанови Верховного Суду від 04.03.2021 року в справі № 343/1294/18 розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Водночас сторонами правовий статус спірного нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , як спільного сумісного майна подружжя сторін, не оспорювався. Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи відсутність спору між сторонами щодо рівності часток у майні, що є предметом поділу, суд вважає, що частка кожного з них становить 1/2. Таким чином, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог, шляхом визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності та поділу його між сторонами в рівних частках, що матиме наслідком, припинення права спільної сумісної власності на нього. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 318 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що не пов`язане з місцем його проживання та місцезнаходження такого майна, яке він здійснює на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч .1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно змісту ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до висновку про застосування норм матеріального права, викладеного у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року в справі № 6-1500цс15, Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі № 333/3048/16-ц, які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом під час розгляду справи, вказано, що ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.07.2020 року в справі № 641/3624/16-ц. У разі, якщо спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року в справі № 363/928/16-ц, від 18.03.2020 року в справі № 405/3475/15-ц. При встановленні порядку користування об`єктом нерухомості кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина такого об`єкту з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року в справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постановах від 31.07.2019 року в справі № 127/7320/13 та від 22.09.2021 року в справі № 645/6898/15-ц. Оскільки загальна площа квартири, яка є об`єктом спільної часткової власності становить 52 кв.м., з них житлової 27,8 кв.м., то площа 1/2 її загальної частини в ідеальній частці становить 26 кв.м., а житлової 13,9 кв.м., очевидним є те, що при встановленій конфігурації даної квартири, неможливо виділити в користування сторін площу, яка б відповідала їх ідеальним часткам. Водночас, враховуючи позицію відповідача, який відзиву на позовну заяву не надав, що свідчить про відсутність в нього вмотивованих заперечень щодо запропонованого позивачем порядку користування спільною квартирою, враховуючи З огляду на вказане, враховуючи проживання спільної неповнолітньої доньки сторін разом з позивачем, суд вважає за можливе виділити їй в особисте користування житлову кімнату площею 16,1 кв.м., а відповідачу житлову кімнату площею 11,7 кв.м., залишивши спільному користуванні сторін кухню 8,4 кв.м., коридор 7,2 кв.м., лоджію 4,7 кв.м. та ванну кімнату 3,9 кв.м., що відповідає вимогам справедливості та вищевказаним висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у такому випадку суд у незначних обсягах відійшов від відповідності реальних часток ідеальним. Такий порядок користування сторонами спільною квартирою відповідатиме справедливому балансу інтересів усіх її співвласників відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Задовольняючи позовні вимоги суд, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подачу даної позовної заяви в сумі 5 258 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн., оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати, судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved