Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати дійсним письмовий договір міни земельних ділянок, укладений 10 липня 2019 року між позивачем - гр. [PERSON] , [INFO] , і відповідачем - гр. [PERSON] та визнати за позивачем - гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] право власності на придбану за договором міни земельну ділянку площею 8, 9715 гектарів, кадастровий номер 6520686700:03:017:0015, яка розташована на території Новорайської сільської (до реорганізації Степнянської сільської) ради Бериславського району Херсонської області. Позовна заява\~мотивована тим,\~щосторони 10.07.2019 року, попередньо домовившись про всі істотні умови договору міни земельних ділянок, уклали останній та за спільною згодою виконали його умови, а саме 10.07.2019 року між Позивачем та відповідачем було підписано акт про прийом та передачу обмінюваних земельних ділянок. Відповідно до якого Позивач та відповідач обмінялися земельними ділянками та передали один одному документи, які посвідчують право власності на ці земельні ділянки. Позивач та відповідач завірили, один одного що 20.07.2019 року на 10-00 годин з`являться до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього Договору. Нотаріального посвідчення Договору міни з боку відповідача проведено не було. Отже, відповідач своїми діями (бездіяльністю) ухилявся від нотаріального посвідчення договору, як того вимагають норми чинного законодавства України. Тобто у даному випадку, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є всі правові підстави для визнання договору дійсним. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про неможливість визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, окрім як за зверненням до суду. На судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав, зустрічний позов до суду не пред`явив, про причини неявки до суду не повідомив. Враховуючи думку позивача, який не заперечив, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи. За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони 10.07.2019 року, попередньо домовившись про всі істотні умови договору міни земельних ділянок, уклали останній та за спільною згодою виконали його умови, а саме 10.07.2019 року між Позивачем та відповідачем було підписано акт про прийом та передачу обмінюваних земельних ділянок. Відповідно до якого Позивач та відповідач обмінялися земельними ділянками та передали один одному документи, які посвідчують право власності на ці земельні ділянки. Позивач та відповідач завірили, один одного що 20.07.2019 року на 10-00 годин з`являться до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього Договору. Нотаріального посвідчення Договору міни з боку відповідача проведено не було. Отже, відповідач своїми діями (бездіяльністю) ухилявся від нотаріального посвідчення договору, як того вимагають норми чинного законодавства України. Тобто у даному випадку, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є всі правові підстави для визнання договору дійсним. За змістом пункту 15 Перехідних положень\~Земельного кодексу\~України дозволено обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку. Відповідно до статті 131\~Земельного кодексу\~України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу\~України з урахуванням вимог цього кодексу. Велика Палата Верховного Суду 15 травня 2019 року прийняла постанову у справі №227/1506/18-ц (провадження №14-66цс19) у якій зазначила, що «договір міни відповідає приписам статей 203 і 715\~ЦК України та не суперечить підпункту «б» пункту 1 5розділу X\~«Перехідні положення»\~ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни. Крім того, Велика Палата Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду України щодо застосування підпункту «б» пункту 15 розділу X\~«Перехідні положення»\~ЗК України у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року, стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай» і відступає від цього висновку з огляду на таке: Підпункт «б» пункту 15 розділу X\~«Перехідні положення»\~ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону № 899-IVне обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частина третя статті 715\~ЦК України передбачає можливість встановлення у договорі міни доплати. Відтак, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висновок Верховного Суду України стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай» стосувався припису підпункту «б» пункту 15 розділу X\~«Перехідні положення»\~ЗК України у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року». Згідно вимог статей 203,205,207,208,628,638,639 Цивільного кодексу України, статей131,132\~Земельного кодексу\~України Позивач Відповідач досягли та зазначили усі істотні умови у договорі міни, втому числі: 1. назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назву юридичної особи); 2. вид угоди; 3. предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); 4. документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; 5. відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; 6. відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); 7. договірну ціну; 8. права та обов`язки сторін; 9. кадастровий номер земельної ділянки; 10. момент переходу права власності на земельну ділянку. Відповідно до умов Договору міни сторони досягали згоди щодо ціни товару, що обмінюється та його передачі один одному. Договір підписано обома сторонами, що свідчить про досягнення згоди та виконання пунктів цього договору. Всі земельні ділянки, які були обміняні за договором міни відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18-ц ( провадження №14-66цс19) зазначила, що «встановлення доплати у договорі міни не суперечить частині третій статті 715 ЦК України. Отже, необґрунтованим є довід касаційної скарги про те, що оскільки у договір міни відповідачі включили умову про доплату, цей договір укладений не для обміну земельними ділянками сільськогосподарського призначення, а для того, щоби приховати реальний договір їх купівлі-продажу. Крім того, договір міни є різновидом договору купівлі-продажу (§ 6 «Міна» розміщений у главі 54 «Купівля-продаж» ЦК України); сторонами договору міни, як і сторонами договору купівлі-продажу, є продавець і покупець (стаття;\~655, частина друга статті715 ЦК України). Тому укладення договору міни з доплатою, як у цій справі, не приховує укладення договору купівлі-продажу». Згідно частини четвертої статті 715\~Цивільного кодексу\~України право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з моменту підписання акту приймання передачі обмінюваних земельних ділянок до позивача перейшло право власності на спірну земельну ділянку. У статті 209\~Цивільного кодексу\~України зазначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до частини третьої статті 132\~Земельного кодексу\~України угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Порядок нотаріального посвідчення договорів міни визначається у Законі України\~«Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Згідно з частиною першою статті 220\~Цивільного кодексу\~України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недодержання нотаріальної форми договору тягне його нікчемність, він не породжує тих прав та обов`язків, які бажали сторони. Відповідно до частини другої статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Між сторонами по Договору міни досягнуто усіх істотних умов відповідно до вимог чинного законодавства України. Нотаріального посвідчення Договору міни з боку відповідача проведено не було. Отже, відповідач своїми діями (бездіяльністю) ухилявся від нотаріального посвідчення договору, як того вимагають норми чинного законодавства України. Тобто у даному випадку, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є всі правові підстави для визнання договору дійсним. Відповідно до пункту 1статті 328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктами 3, 4 статті 334 Цивільного кодексу України, передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Так як відповідач, як вже було вище зазначено, ухиляється від нотаріального посвідчення договору міни земельної ділянки, позивач позбавлений права, відповідно до вимог чинного законодавства, зареєструвати право власності на об`єкт Договору, чим значною мірою порушуються його майнові права та охоронювані законом інтереси. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору міни, відбулося його виконання, відповідач передав, а позивач прийняв земельні ділянки, при цьому відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про, що зобов`язувався в самому договорі, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір міни, у зв`язку з чим, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved