Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачки. 24 жовтня 2025 року до Соборного районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Гелексі» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути з відповідачки на його користь суму заборгованості за договором позики № 61847 від 14 березня 2019 року в розмірі 25 249,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою; 20 249,50 грн. заборгованість по процентам та комісії за користування позикою; а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №61847 від 14 березня 2019 року в електронній формі. Відповідно до положень укладеного договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим договором. На підставі зазначеного вище договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5\~000,00 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідачка не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідачки перед позивачем на дату подання позову складає 25 249,50 грн., з яких: 5\~000,00 грн. заборгованість за позикою; 20 249,50 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. 19\~листопада 2025\~року від\~представника відповідача\~до суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~останній просив\~суд позовні\~вимоги задовольнити\~частково та\~стягнути з\~відповідачки на\~користь позивача\~заборгованість у\~загальному розмірі\~2\~682,83\~грн.\~з яких:\~2\~675,07\~грн.\~-\~заборгованість за\~тілом позики\~та 07,76\~грн.\~-\~заборгованість за\~відсотками.\~Стягнути з\~відповідачки на\~користь позивача\~судові витрати\~пов`язані зі\~сплатою судового\~збору у\~розмірі 256,77\~грн.\~та витрати\~на професійну\~правничу (правову)\~допомогу у\~розмірі 106,00\~грн.\~Стягнути з\~позивача на\~користь відповідачки\~судові витрати\~на пов`язані\~з витратами\~на професійну\~правничу допомогу\~у розмірі\~10\~000,00\~грн.\~що пропорційно\~до задоволених\~позовних вимог\~становить 8\~940,00\~грн.\~В обґрунтування\~поданого відзиву\~представник відповідачки\~зазначив,\~що договір\~позики не\~містить жодного\~визначення,\~за яку\~саме послугу\~позикодавця встановлено\~зазначені платежі,\~не розкриває\~змісту,\~характеру та\~результату будь-яких\~дій,\~що становлять\~предмет зазначеної\~винагороди,\~не визначає,\~чи є\~ця дія\~додатковою або\~супутньою послугою\~та чи\~надається позичальнику\~взагалі.\~Механізм нарахування\~комісії залежить\~лише від\~суми позики\~та строку\~користування нею,\~що свідчить\~про її\~економічну тотожність\~із відсотками\~(п.1.1.2.2\~Договору позики)\~та пенею\~(п.5.3\~Договору позики),\~при відсутності\~у неї\~ознак реальної\~послуги.\~За таких\~умов комісія\~фактично є\~прихованою формою\~збільшення вартості\~позики та\~не виконує\~функції плати\~за окрему\~послугу.\~Таким чином,\~встановлення договором\~позики щоденної\~комісії у\~розмірах 1,5\~%\~та 3\~%\~призводить до\~суттєвого дисбалансу\~у правовідносинах\~на користь\~позикодавця,\~оскільки позичальник\~фактично сплачує\~кошти невідомо\~за що.\~Водночас,\~договір позики\~додатково встановлює\~окрему комісію,\~не пов`язану\~з жодною\~конкретною додатковою\~чи супутньою\~послугою,\~зміст якої\~сторони договору\~позики не\~погодили та\~не визначили.\~За відсутності\~чіткого визначення,\~за які\~саме дії\~позикодавця стягуються\~дані платежі,\~комісія є\~економічно і\~юридично необґрунтованою,\~а її\~встановлення порушує\~вимоги прозорості,\~добросовісності та\~справедливого балансу\~сторін.\~Також представник\~відповідачки зазначив,\~що комісія,\~передбачена пунктами\~1.1.2.2\~і 5.3\~договору позики,\~є нікчемною\~умовою договору\~позики,\~оскільки не\~містить визначення\~предмета оплати,\~створює істотний\~дисбаланс договірних\~прав та\~обов`язків на\~шкоду споживача,\~суперечить нормам\~чинного законодавства\~та сталій\~судовій практиці\~Верховного Суду.\~Через відсутність\~правової підстави\~для нарахування\~комісії,\~позовні вимоги\~у цій\~частині є\~необґрунтованими та\~підлягають відхиленню. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка здійснювала платежі у рахунок погашення кредитної заборгованості, а саме: 12 квітня 2019 року 2 189,50 грн., 14 квітня 2019 року 151,00 грн. Проте, замість належного зарахування вказаних сум на погашення тіла кредиту та законно нарахованих процентів, позивач неправомірно відніс зазначені платежі на погашення нікчемних комісій. Це призвело до штучного завищення залишку тіла кредиту, до якого застосовувалося подальше нарахування процентів, та, відповідно, до необґрунтованого збільшення загального обсягу заявленої заборгованості. Унаслідок таких дій Позивача фактичні платежі Відповідача не були відображені належним чином у структурі заборгованості, а тіло позики для цілей подальшого нарахування процентів визначалося неправильно. На думку представника відповідача це спричинило суттєве викривлення розрахунку процентів та, відповідно, неправдиве збільшення заявленого боргу. Згідно з результатами проведеного представником відповідача контр-розрахунку, реальний розмір заборгованості відповідачки за договором позики становить: 2 682,83 грн. з яких: 2 675,07 грн. заборгованість за тілом позики, 07,76 грн. заборгованість за відсотками за користування позикою, нарахованими в межах строку кредитування. Такий розмір заборгованості , на думку представника відповідача, є справедливим та підтвердженим відповідними розрахунками що додаються до матеріалів справи разом з відзивом. 21 листопада 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав заявлені позовні вимоги. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 жовтня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 29 жовтня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачки. Ухвалою судді від 29 жовтня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Представник позивача у поданому позові просив суд розглядати справу без його участі. Представник відповідачки надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №61847 від 14 березня 2019 року в електронній формі. Згідно умов договору: сума позики 5 000,00 грн., проценти 0,01 % в день від поточного залишку позики, комісія 1,5 % в день від початкового розміру позики. Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики до 12 квітня 2019 року. Строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Зазначений договір підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором «11577998». Сторонами також було підписано графік платежів до договору позики № 61847 від 14 березня 2019 року та паспорт позики (зазначеним вище одноразовим ідентифікатором). Отримання відповідачкою позики у сумі 5 000,00 грн. підтверджується договором № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів від 04 серпня 2017 року та довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01 вересня 2025 року № 61847, номер транзакції в системі - 1115939842. 12 квітня 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 61847 від 14 березня 2019 року, якою було внесено до договору позики № 61847 від 14 березня 2019 року наступні зміни: «1.1 Пункт 1.1.1. Статті 1. «Предмет договору» викласти в наступної редакції: «1.1.1. сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується «сума позики» в усіх відмінках);» 1.2 Пункт 1.1.5. Статті 1. «Предмет договору» викласти в наступної редакції: «1.1.5. строк повернення позики (термін платежу) 14 квітня 2019 року.» 1.3 Пункт 4.1. Статті 4 «Порядок повернення позики, порядок нарахування та сплати процентів та комісійної винагороди» викласти в наступної редакції: «4.1. Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 14 квітня 2019 року.» 2. Скасувати графік платежів до договору позики №61847 від 14 березня 2019 року та викласти його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п. 1 цієї Додаткової угоди. 3. Ця додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання Сторонами, є невід`ємною частиною договору. 4. Всі інші умови договору, що не суперечать цій Додатковій угоді, залишаються без змін.» 14 квітня 2019 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 61847 від 14 березня 2019 року, якою було внесено до договору позики № 61847 від 14 березня 2019 року наступні зміни: «1.1 Пункт 1.1.1. Статті 1. «Предмет договору» викласти в наступної редакції: «1.1.1. сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується «сума позики» в усіх відмінках);» 1.2 Пункт 1.1.5. Статті 1. «Предмет договору» викласти в наступної редакції: «1.1.5. строк повернення позики (термін платежу) 13 травня 2019 року.» 1.3 Пункт 4.1. Статті 4 «Порядок повернення позики, порядок нарахування та сплати процентів та комісійної винагороди» викласти в наступної редакції: «4.1. Позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 13 травня 2019 року.» 2. Скасувати Графік платежів до договору позики №61847 від 14 березня 2019 року та викласти його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п.1. цієї додаткової угоди. 3. Ця додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання Сторонами, є невід`ємною частиною договору. 4. Всі інші умови договору, що не суперечать цій додатковій угоді, залишаються без змін.» Як зазначає позивач, заборгованість відповідачки перед позивачем на дату подання позову складає 25 249,50 грн., з яких: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою; 20 249,50 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Як вбачається із договору, підписавши його, відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з умовами кредитування. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (висновки Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19). Позивач, як юридична особа, діяльність якою пов`язана з наданням фінансових послуг і яка є правонаступником особи, яка підготувала проєкт договору позики - є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача. Як встановлено судом, за умовами укладеного між сторонами договору, ТОВ «ФК «Гелексі», відповідно до ст. 1048 ЦК України, має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 13 травня 2019 року, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак у цій справі таких позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі» не заявило, а, тому, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами дії кредитного договору задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору є безпідставними. Відтак, суд приходить до висновку, що проценти, які позивач мав право нараховувати у межах строку дії кредитного договору: 5 000,00 грн. (тіло кредиту) х 0,01% (відсотки відповідно умов договору позики) х 60 к.д. (строк дії договору позики) = 30,00 грн. (заборгованість за відсотками) і саме ця сума підлягає стягненню, тобто вимоги в цій частині мають бути задоволені частково. У зазначеному вище договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія. Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення п. 1.1.2.2. договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Визнання судом нікчемного правочину (чи окремих його умов) недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №181/384/21 при розгляді справи за аналогічних правовідносин. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) та від 13 липня 2022 року у справі 363/1834/17 (провадження №14-53цс21). Відтак суд дійшов висновку, що встановлення комісії за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались відповідачу, як часто проводились консультаційні та інформаційні послуги з клієнтом, чи проводились вони за вимогою клієнта частіше одного разу на місяць, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21). Суд звертає увагу, що в укладеному сторонами договорі взагалі на зазначено за які послуги нараховується комісія, а тому в частині стягнення комісії, нарахування якої передбачено п. 1.1.2.2, слід відмовити. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку що заборгованість відповідачки перед позивачем складає 5030,00 грн., що складається з: 5 000,00 грн. заборгованість за позикою та 30,00 грн. заборгованість по процентам за користування позикою. При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачка здійснювала платежі у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 2 340,50 грн., а саме: 12 квітня 2019 року 2 189,50 грн., 14 квітня 2019 року 151,00 грн. Проте, замість належного зарахування вказаних сум на погашення тіла кредиту та законно нарахованих процентів, позивач неправомірно відніс зазначені платежі на погашення нікчемних комісій. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики № 61847 від 14 березня 2019 року у розмірі 2 689,50 грн. (5 030,00 грн. (загальна сума заборгованості відповідачки) 2340,50 грн. (платежі, здійснені відповідачкою у рахунок погашення заборгованості). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 258,03 грн. (2 689,50 грн. х 2 422,40 грн. : 25 249,50 грн. = 258,03 грн.). Стосовно витрат сторін на правничу допомогу, слід зазначити наступне. За ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Для підтвердження понесених витрат на послуги адвоката, йому необхідно: укласти у письмовій формі договір; включити до договору умови про порядок визначення вартості наданих послуг за ведення відповідної судової справи (почасова оплата, фіксована сума тощо); включити до договору посилання на реквізити або сторін судової справи, у якій надається правнича допомога; детально фіксувати послуги, які надаються у рамках ведення відповідної судової справи, їх обсяг (витрачений час) та вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); детально фіксувати витрати, які понесені адвокатом у зв`язку із наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (витрати на відрядження, нотаріальні послуги, переклад документів тощо); належно оформляти та зберігати документи, що підтверджують такі витрати; належним чином оформляти платіжні документи під час здійснення оплати послуг адвоката. Представником позивача надано суду копію договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, копію акту № 61847 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, де зазначено розцінки послуг адвоката. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Поряд з цим, враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - стягненню на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 532,59 грн. (2 689,50 грн. х 5 000,00 грн. : 25 249,50 грн. = 532,59 грн.). Окрім того, представник відповідачки просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію договору № 2291 про надання правничої (правової) допомоги від 20 квітня 2024 року, копію акту приймання-передачі послуг від 19 листопада 2025 року на суму 10 000,00 грн. та розрахункову квитанцію про отримання гонорару від 06 листопада 2025 року до договору № 2291 від 20 квітня 2024 року, відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Яресько Т.В. 10 000,00 грн. за надання правової допомоги щодо повного супроводження судової справи № 201/13397/25 в суді І інстанції. Отже, надані відповідачем докази підтверджують факт надання відповідачу правничої допомоги. На підставі п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Представником позивача у поданій відповіді на відзив зазначив, що заявлений представником відповідача розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим та значно завищеним. Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу відповідача, на переконання суду, є завищеним, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial