Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду до відповідача про усунення перешкод у користуванні власності шляхом виселення, в обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач одружився з матір`ю позивачки 26.03.2005 року та на правах чоловіка вселився в домоволодіння [ADDRESS] . Згодом шлюб було розірвано на підставі рішення суду. Вказує, що матері складно проживати разом з відповідачем, оскільки останній вчиняє сварки та вживає нецензурну лексику, добровільно виселятися з домоволодіння не хоче. Також позивач зазначає, що відповідач має зареєстроване місце проживання в іншій квартирі та має у власності квартири. Оскільки позивач бажає продати квартиру та вказує, що її матір бажає переїхати, просить усунути перешкоди у користуванні власності шляхом виселення відповідача. Представник позивача - адвоката Бут Н.В. у судовому засідання підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов. Надала пояснення по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив про наявність іншого житла та намір переїхати до іншого житла, що перебуває у його власності. Вислухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, суд вбачає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.04.1987 року, [PERSON] народилась [INFO] , актовий запис №263. Матір`ю записана [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Індустріальним районним управлінням юстиції м. Дніпропетровська, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26.03.2005 року, актовий запис №168. Після укладення шлюбу прізвища чоловіка та дружини [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2021 року у справі №202/5417/20, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2021 року у справі №202/5417/20, після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне [PERSON] . Згідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 18.06.2024 року, [PERSON] прописана в домоволодінні [ADDRESS] . Відповідно до довідки №20/06-24 від 20.06.2024 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Договору купівлі продажу квартири від 08.10.2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4231, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , купив квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49.5 кв.м. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 19.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гудейчук В.А., зареєстрованого в реєстрі за №682, [PERSON] , 1965 р.н. купив трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2025 року, квартира [ADDRESS] , загальною площею 49.5 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу квартири від 08.10.2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4231. Згідно договору дарування житлового будинку від 05.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д, зареєстрованого в реєстрі №730 та Витягу з Державного реєстру речових прав від 05.09.2019 року, [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 05.09.2019 року площею 0,2500 га, що має кадастровий номер 1221411000:03:003:0015, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. зареєстрованого в реєстрі №731 та Витягу з Державного реєстру речових прав від 05.09.2019 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, що має кадастровий номер 1221411000:03:003:0015 та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування земельної ділянки від 05.09.2019 року площею 0,1405 га, що має кадастровий номер 1221411000:03:003:0032, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. зареєстрованого в реєстрі №732 та Витягу з Державного реєстру речових прав від 05.09.2019 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, що має кадастровий номер 1221411000:03:003:0032 та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснила суду, що проживає в будинку з 2014 року. Свідок зазначила, що переїхала з [PERSON] в будинок, коли він був її чоловіком, зараз [PERSON] проживає на літній кухні, не допомагає по господарсту, постійни бувають конфлікти з ним. Вказує, що [PERSON] багато хламу в подвір`я будинку, та що хоче навести порядок та продати дім. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснила суду, що є сусідкою [PERSON] . Свідку відомо, [PERSON] проживає з [PERSON] , часто чує сварки та була свідком цих сварок, декілька разів чула звуки розбивання скла. Зазначила, що [PERSON] наводить порядок на території. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою та третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Крім статті 8 Конвенції, права [PERSON] як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у своїх рішеннях зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. Враховуючи викладене, суд встановив, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між позивачем та колишнім чоловіком її матері, а шлюб між ними було розірвано ще у 2021 році. Позивачу належить на праві приватної власності спірний житловий будинок, а [PERSON] , після реєстрації шлюбу з матір`ю позивачки, у 2014 році вселився до цього будинку як член сім`ї. На той момент будинок на праві власності належав матері позивача. Водночас, відповідач продовжує користуватися спірним будинком і після припинення шлюбних відносин та набуття позивачем права власності на нього, проживає в ньому разом з матір`ю позивача, що унеможливлює реалізацію позивачем у повному обсязі прав власника щодо спірного майна. Як вбачається з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи відповідач не здійснює оплату комунальних послуг, що надаються у будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вчиняє сварки на території житлового будинку з матір`ю позивача - [PERSON] . З огляду на викладене, суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, виселення [PERSON] зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки позивач та відповідач не пов`язані спільним побутом, відповідач не є і не був членом сім`ї позивача, має інше житло для проживання, у свою чергу, позивач не має можливості користуватися спірним будинком, що належить їй на праві власності. До того ж, [PERSON] має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №434211761, а тому забезпечений іншим житловим приміщенням. Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника, який забезпечений іншим житловим приміщенням, у зв`язку із цим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірним будинком шляхом виселення з нього [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач будь-яких доказів на спростування обставин, викладених у позові суду не надав, позовні вимоги визнав. Беручи до уваги, що вищевказані обставини свідчать про необхідність усунення перешкод власнику квартири в реалізації права власності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідач визнав позов, позивачці необхідно повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 605,60 грн. З огляду на вищезазначене,

Outcome: approved