Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Великогаївської сільської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог позивач вказала, що з 27 вересня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2019 року. Від даного шлюбу у них народилися сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вона самостійно займається вихованням дітей, створює належні умови для здобуття освіти та піклується про їх здоров`я. З часу розірвання шлюбу, відповідач не спілкується з дітьми, за виключенням одиничних відвідувань 2023 року та після поновлення провадження у справі. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. 02 листопада 2023 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області [PERSON] відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2024 року провадження у справі зупинено, до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року поновлено провадження та справу прийнято до свого провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2025 року зобов`язано Службу у справах дітей Великогаївської сільської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача - адвокат Барабаш В.Г. подав відзив. Вказав, що надані позивачем докази не підтверджують факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню синів. Відповідач з 28 вересня 2022 року перебуває на військовій службі в ЗСУ, що ускладнює особистий контакт з дітьми. Він намагається підтримувати зв`язок із синами, сплачує аліменти, однак, позивач перешкоджає йому в спілкуванні з дітьми. Посилаючись на наведене, просиі у задоволені позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача - адвокат Барабаш В.Г. просив відмовити у задоволені позову. Представник органу опіки та піклування пояснив, що підтримує наданий висновок щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Судом встановлено, що з 02 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2019 року у справі 607/12174/19, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбого прізвища №00038533129 від 19 лютого 2023 року. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16 квітня 2015 року, виданим Грабовецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, про що зроблено актовий запис за №4. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 серпня 2017 року, виданим Виконавчим комітетом Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, про що зроблено актовий запис за №57. З розрахунку заборгованості із сплати аліментів №20691 від 02 жовтня 2023 року, наданого головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції слідує, що у [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів станом на 02 жовтня 2023 року. Відповідно до довідки Закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів - заклад дошкільної освіти с. Товстолуг Великогаївської сільської ради Тернопільської області № 05-02/104 від 29 вересня 2023 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] відвідують даний навчальний заклад завжди охайні, доглянуті. Мати спілкується з вчителями, цікавиться життям фізичного та духовного розвитку хлопців у школі. Батько дітей контакту із закладом освіти не підтримує, із вчителями не спілкується. Дітей до школи, приводить і забирає матір. Згідно довідки Білоскірківської філії навчально - виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад с. Великі Гаї» Великогаївської сільської ради Тернопільської області №154 від 29 вересня 2023 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] відвідували даний ДНЗ завжди були охайні, доглянуті. Мати дітей спілкувалася з вихователями, брала активну участь у дошкільному житті закладу, регулярно відвідувала батьківські збори, цікавилася життям дітей. Батько із дітьми не спілкується, з сім?єю не проживає. У вихованні дітей участі не приймав. З вихователями не спілкувався, досягненнями дітей не цікавився. Дітей до садочку приводила і забирала завжди мати. Згідно акту обстеження умов проживання від 13 жовтня 2023 року складеного ССД Великогаївської сільської ради встановлено, що діти [PERSON] і [PERSON] проживають у с. Білоскіра, Тернопільського району, Тернопільської області разом з матір`ю. Умови проживання задовільні, в приміщені будинку панує порядок та чистота. Для малолітніх дітей відведено місця для сну та відпочинку, діти забезпечені всім необхідним. Для малолітніх дітей створені належні умови проживання та виховання. Як вбачається з довідки №620 від 17 квітня 2025 року, виданої Військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] з 28 вересня 2022 року перебуває на військовій службі в Військовій частині [NUMBER] . Відповідача нагороджено медаллю «Почесна відзнака», нагрудним знаком « [INFO] » 2 ступеня, що підтверджується долученими відповідачем нагородами. Згідно службової характеристики [PERSON] наданої ВЧ [NUMBER] від 30 квітня 2025 року встановлено, що старший солдат [PERSON] за місцем проходження служби характеризується виключно з позитивної сторони. Безпосередньо брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України. З висновку органу опіки та піклування Великогаївської сільської ради за від 27 серпня 2025 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Великогаївської сільської ради слідує, що [PERSON] , самостійно дбає про дітей, створює належні умови для їх життя, навчання та розвитку. Діти пояснили, що інколи батько телефонує до них. [PERSON] вказав працівникам служби у справах дітей, що [PERSON] перешкоджала спілкуванню з дітьми, та він хоче брати участь у житті дітей, з 2022 року служить ЗСУ. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо синів [PERSON] та [PERSON] . Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до вимог статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. В оцінці обставин справи, суд, виходить з того, що першочергове значення мають якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. В оцінці доводів позову суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, посилалася на те, що відповідач не бере участі у вихованні синів, не цікавиться ними, не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. На підтвердження вказаних доводів позивача надала довідки з навчального та ДНЗ закладів, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та акт обстеження умов проживання дітей. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами. У справі відсутні докази застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Як вже зазначалось судом, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, Верховних Суд у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд критично оцінює довідки з навчальних закладів, оскільки такі докази не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав та беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення батька від виконання обов`язків з виховання дітей та неможливість зміни його поведінки у кращу сторону без позбавлення батьківських прав. Навпаки, в судовому засідання встановлено, що відповідач не втратив інтерес до синів та намагається налагодити контакт із ними. Відповідач через представника приймав участь у судовому розгляді справи, був присутній на засідання ССД та категорично заперечив позовні вимоги та повідомив, що бажає спілкуватись із синами, приймати участь у їх вихованні. З вересня 2022 року відповідач перебуває у складі ЗСУ, що певним чином ускладнює його регулярне та повноцінне спілкування з синами. Однак, відповідач намагається підтримувати контакт із синами, постійно сплачує аліменти, заборгованість відсутня, інколи телефонує старшому сину, що визнала позивач у судовому засіданні. У грудні 2023 року передав велосипеда до Дня Святого Миколая, що підтвердила позивачка. Позивачка також визнала, що у 2025 році відповідач приїжджав до дітей, передав подарок, приходив до школи. Також нещодавно телефонував до сина [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування, останні вважають за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав. Так, з висновку органу опіки та піклування слідує, що між колишнім подружжям склались неприязні відносини, однак батько намагається контактувати з синами. Проте, останні спілкуватись із батьком не бажають. Присутній в судовому засіданні представник органу опіки та піклування пояснив, що було проведено бесіду із дітьми, під час якої останні зазначили, що не бажають спілкуватись із батьком. Проте в двох дітей був присутній сумнів. [PERSON] зазначив, що батько цьогоріч телефонував до нього на день народження. Аналізуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає, що вказані дії відповідача свідчать про бажання останнього брати участь у вихованні синів, прикласти свої зусилля і змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Ті обставини, що між батьком та синами на даний час склались напружені відносити та сини, з певних причин, не бажають спілкуватись із батьком, без надання доказів його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, не є підставою для позбавлення батьківських прав. Судом встановлено, що між колишнім подружжям, існують конфліктні відносини, а тому сама по собі відсутність спілкування між батьком та дітьми, за таких обставин, не є підставою для вжиття крайнього заходу сімейно-правової відповідальності - позбавлення батьківських прав. Сам по собі той факт, що діти не бажають спілкуватись із батьком та мають більш тісний зв`язок із матір`ю, з якою спільно проживають, не свідчить про свідоме, винне ухилення батька від виконання покладених на нього обов`язків щодо виховання дітей та не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позивачкою не подано до суду доказів негативної характеристики відповідача чи вчинення ним неправомірних дій. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини, та те, що поведінка відповідача не може змінитися у кращу сторону без позбавлення батьківських прав. Позивач не довела та не надала суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно синів. Враховуючи вищенаведені вимог закону, встановленні обставини справи та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав щодо синів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Водночас, суд.вважає, що.в діях..відповідача .частково..має .місце..неналежневиконання батьківських обов`язків відносно сина, а тому його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed