Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

У липні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Запорізька торгова біржа «Гілея», про визнання договору дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 11 серпня 1994 року між [PERSON] (далі Позивач або Покупець) та [PERSON] (далі Відповідач або Продавець), було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельні ділянці розміром 1207 кв.м. (зараз 0,0854 га). Отже предметом зазначеного договору був житловий будинок [ADDRESS] , розташований на присадибній земельній ділянці розміром 0.0854 га. До складу майна, що відчужувалось, також входили літня кухня, сарай, вбиральня, погріб, паркан, водопровід та замощення. Договір був укладений на Запорізькій Товарній Біржі "Гілея" та зареєстрований під номером 198/197 від 11 серпня 1994 року, що підтверджується відміткою на самому договорі. Ціна продажу будинку на той час склала 200 000\~000 (двісті мільйонів) карбованців, при його інвентаризаційній оцінці в 40 700\~219 карбованців. На сьогодні відповідно до висновку про вартість вих. № 32/07/25 від 02.07.2025 року ринкова вартість цього житлового будинку становить 280000,00 грн.. Отже, згідно з пунктом 6 вказаного договору, житловий будинок був проданий за 200 000 000 (двісті мільйонів) карбованців, при цьому Продавець підтвердила отримання всієї суми коштів до моменту підписання Договору. Це свідчить про те, що істотні умови договору щодо предмету, ціни та умов оплати були погоджені сторонами та повністю виконані Позивачем як Покупцем. Згідно з умовами договору, Позивач, як Покупець, прийняв на себе витрати з експлуатації та ремонту будинку, а також з оформлення цього договору. Продавець зобов`язалася звільнити будинок не пізніше 11 вересня 1994 року, що вона і зробила і з цього часу ні яких вимог чи претензій до Позивача не заявляла. Отже, відповідно до пункту 9 договору, Продавець зобов`язалася звільнити сама будинок та від членів своєї сім`ї не пізніше 11 вересня 1994 року, що підтверджує факт передачі Позивачу у його володіння будинку. Позивач - Покупець, згідно з пунктами 7 та 8 договору, прийняв на себе зобов`язання щодо експлуатації та ремонту будинку, а також сплати витрат, пов`язаних з оформленням договору. Таким чином, істотні умови договору купівлі-продажу були погоджені, і договір був повністю виконаний сторонами: Позивач сплатив обумовлену суму, а Відповідач передала йому володіння над зазначеним у договорі майном. Реєстраційне посвідчення видане Позивачу Запорізьким бюро технічної інвентаризації 18.10.1995, засвідчує реєстрацію житлового будинку [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Підставою для реєстрації був договір купівлі-продажу з відчуження від 12.08.1994, зареєстрований за № 198/197. На підтвердження права власності Позивача на земельну ділянку, на якій розташований будинок, Позивачу було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 715669, площею 0.0854 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . Це свідчить про те, що 08.11.2006 року на виконання вищевказаного договору право власності на земельну ділянку було належним чином оформлене за Позивачем. Позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу є необхідним для повного та безспірного підтвердження права власності на весь об`єкт нерухомості (будинок та земельну ділянку) з урахуванням сучасних вимог законодавства щодо державної реєстрації прав. Наразі Позивач бажає розпорядитись своїм майном, але звернувшись до нотаріуса за консультацією чи може він здійснити продаж цього будинку, йому було зазначено, що ні, оскільки вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений та не було здійснено державну реєстрацію право власності на цей будинок відповідно до сучасних вимог діючого законодавства України та запропоновано звернутися з відповідним позовом до суду. Хоча право власності вже зареєстровано, для повної юридичної визначеності, уникнення потенційних спорів (наприклад, з боку спадкоємців продавця або при подальшому відчуженні майна Позивачем) та усунення будь-яких сумнівів щодо форми первинного правочину, є доцільним звернення з даним позовом до суду, що дозволить "очистити" титул Позивача, як власника від будь-яких можливих претензій, що виникають через специфіку оформлення угоди в 1994 році. Отже, після укладення договору, Позивач фактично вступив у володіння та користування зазначеним майном. На підставі цього договору, право власності Позивача було зареєстровано: - на житловий будинок - 18.10.1995, що підтверджується Реєстраційним посвідченням; - на земельну ділянку - 28.01.2003, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю. На момент укладення договору в 1994 році, посвідчення таких угод товарними біржами було поширеною практикою. Проте, зараз виникли правові колізії та зміни в законодавстві, що призвели до необхідності нотаріального посвідчення для подібних правочинів. Таким чином, форма посвідчення договору через товарну біржу, хоч і булла прийнятною на той час для реєстрації права власності, але наразі не відповідає сучасним вимогам нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що в свою чергу позбавляє Позивача живості здійснити нотаріальне посвідчення даного договору в сучасному порядку, оскільки з продавцем - Відповідачем [PERSON] ) втрачено зв`язок та її місце знаходження Позивачу невідоме, що в свою чергу унеможливлює її участь у нотаріальному оформленні. Ця обставина є аналогічною ситуаціям, що розглядались у справах, де суди визнавали договори дійсними через неможливість нотаріального посвідчення. Відсутність же судового рішення про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу дійсним створює юридичну невизначеність щодо правових наслідків правочину, укладеного на товарній біржі, та потенційно може призвести до оспорювання права власності Позивача в майбутньому. Правове обґрунтування: Ухвалою судді від 22.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Запорізька торгова біржа «Гілея» надала суду пояснення, у яких підтвердила факт укладення на товарній біржі договору від 11.08.1994 №198/197. Діюче на той час законодавство не заперечувало допущення до обігу нерухомого майна на товарній біржі, тому вищезазначені договори були укладені на товарній біржі правомірно. З наведених підстав третя особа просила позов задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У позовній заяві позивач просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач у судові засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Представник третьої особи Запорізької торгової біржі «Гілея» у судове засідання не з`явився, у поясненнях просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи. У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідачів та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. 11 серпня 1994 року між [PERSON] (далі Позивач або Покупець) та [PERSON] (далі Відповідач або Продавець), було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельні ділянці розміром 1207 кв.м. (зараз 0,0854 га). Договір був укладений на Запорізькій Товарній Біржі "Гілея" та зареєстрований під номером 198/197 від 11 серпня 1994 року, що підтверджується відміткою на самому договорі. Ціна продажу будинку на той час склала 200 000 000 (двісті мільйонів) карбованців, при його інвентаризаційній оцінці в 40 700 219 карбованців. Відповідно до висновку про вартість вих. № 32/07/25 від 02.07.2025 року ринкова вартість цього житлового будинку становить 280000,00 грн. Укладений договір сторонами нотаріально не посвідчувався, факт вчинення правочину посвідчений Президентом Запорізької товарної біржі «Гілея» [PERSON] зареєстрований в ТОВ ЗМБТІ та записаний 11.08.1994 до реєстрової книги № 3/23 за реєстровим номером 612/5514. Предметом зазначеного договору був житловий будинок [ADDRESS] , розташований на присадибній земельній ділянці розміром 0.0854 га. Оскільки всі умови договору від 11.08.1994 року були виконані, і фактичні правовідносини купівлі-продажу відбулися, а відсутність нотаріального посвідчення (відповідно до сучасних вимог) створює перешкоди Позивачу для повної юридичної реєстрації та розпорядження майном, він просить визнати даний договір дійсним та Підтвердити право власності Позивача на зазначене майно. Так, відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.4., 1.5. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. N 56, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, передбачено, що правила розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням. Правила встановлюють порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків. Додатком до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п.6 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею». Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за N 1952-IVправо власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Відповідно до реєстраційного посвідчення [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Гілея» за 11.08.1994 до реєстрової книги № 3/23 за реєстровим номером 612/5514, така реєстрація станом на серпень 1994 року не суперечила чинному законодавству. Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Цивільного кодексу 1963 року, оскільки договори купівлі-продажу житлового будинку були укладені та підписані сторонами 06 червня та 09 липня 1996 року, тобто у період дії Цивільного кодексу 1963 року. Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу 1963 року, право продажу майна належить власникові. За загальним правилом, визначеним у статті 227 Цивільного кодексу 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). За змістом ст. ст.128,153 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року).Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку чинним був Закон України «Про товарну біржу». Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. З аналізу вказаних норм права слідує, що законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. При вчиненні договору купівлі-продажу частин житлового будинку дії сторін (покупця та продавця) були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме. купівлі-продажу житлового будинку. Даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України на момент його вчинення. Сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу житлового будинку [ADDRESS] , про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 11.08.1994, який зареєстрований в Запорізькій товарній біржі «Гілея» за № 198/197. Укладання договору повністю відповідає волі сторін. Відповідно до ч. 4ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що передбачено положеннями ч. 2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»(в редакції, чинній на час виникнення правовідносин). У даному випадку сторони виконали суттєві умови договору купівлі-продажу житлового будинку, а саме: продавець передали у власність належний йому житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , покупцю, який, у свою чергу, сплатив за них зазначену в договорах суму. Факт сплати вартості частин будинку підтверджується записом про це у договорі від 11.08.1994. Вказана угода не містить протизаконних умов. Після оформлення предмет угод фактично перейшов в користування позивача. За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (згідно із змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями105,114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договорів купівлі-продажу, в яких зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторони виконали умови договорів, у сторін за договорами жодних заперечень щодо переходу права власності до позивача не виникло. Будь-яких суперечок між сторонами угод судом не встановлено. Вказані угоди не містять протизаконних умов та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ч. 2ст. 47 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з ч. 2ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 2 ст. 12Закону України «Про власність»(Закон № 697XII) від 07.02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом. При цьому ч. 1 ст. 13Закону № 697XIIжилі будинки відносилися до об`єкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України(в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації права власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 1994 рік не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-ІV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Враховуючи п. 4 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов`язання, що виникають з угод) Верховного Суду України від 04.08.2001 року слідує, що на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна із сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, у тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. Сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку. Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Батько позивача повністю виконав умови договорів купівлі-продажу, дані договори відповідно з вимогами ч. 2ст. 227 ЦК УРСР зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним. Таким чином, враховуючи вищенаведене та ті обставини, що відповідачем по справі відзиву, заперечень проти заявлених позивачем позовних вимог не надійшло, підстави позову відповідачами не оспорені, суд доходить висновку, що позовні вимоги, в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 11.08.1994 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню за вищевикладеними підставами. Щодо вимоги про визнання права власності на житловий будинок, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1994 році. Право власності ніким не оспорюється документ, який засвідчує його право власності не втрачено. Надані позивачем договір купівлі-продажі та реєстраційне посвідчення, видане та посвідчена органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1994 рік Запорізьке БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію переходу права власності в ній, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації будинку. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такої вимоги позивача. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, суд,

Outcome: partial