Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

17.03.2025 до суду надійшов позов представника позивачів адвоката Таргонія В.М. в інтересах [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] в с. Писарівка Полтавського району Полтавської області потяг скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. Смертю [PERSON] його матері [PERSON] та сину [PERSON] було завдано моральну шкоду. Враховуючи, що шкоду було завдано поїздом, тобто джерелом підвищеної небезпеки, така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних. [PERSON] життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. Позивачі втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з сином та батьком, який відновлений бути не може. [PERSON] проживала разом з сином після того як він розлучився з дружиною, а оскільки її чоловік помер, то їй допомагав лише син. Позивачка [PERSON] є пенсіонером та потребує підтримки і допомоги, а тому мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, тому будь-який розмір моральної шкоди може мати суто умовний характер. Водночас, зважаючи на невідновність заподіяної шкоди, її тривалості, глибини страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті та прохають стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 250000 грн та на користь [PERSON] 300000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. 12.05.2025 представником відповідача АТ "Українська залізниця" поданий відзив на позов, у якому відповідач вказує, що працівниками залізничного транспорту не були порушені правила безпеки руху або експлуатації транспорту, а також відсутні недоброякісний ремонт транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку тощо, що свідчить про правомірність дій відповідача. Відповідно, відсутність у діях відповідача неправомірності або протиправності виключає його обов`язок відшкодовувати завдану шкоду. Зважаючи на сукупність фактичних обставин, а саме рух [PERSON] по залізничній колії, відсутність жодних зусиль для уникнення наїзду на нього при дотриманні простих правил (наближення поїзду легко почути, перешкоди перечекати поїзд у безпечній зоні відсутні) на думку відповідача свідчить про те, що лише за наявності умислу потерпілого в даній обстановці йому могла бути спричинена шкода. З цих же підставі виключенню підлягає й випадкова можливість здійснення наїзду на потерпілого. Усвідомлення і передбачення небезпечних наслідків для свого життя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є інтелектуальною складовою умислу, що виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Вказує, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили, зважаючи на вагу та швидкість поїзда, уникнути наїзду на потерпілого, який порушував Правила поведінки на транспорті, було неможливо. Таким чином при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Також відповідач вказує, що кримінальне провадження за фактом смерті [PERSON] № [NUMBER] не завершене, а тому не встановлені обставини події, за яких відбулося смертельне травмування потерпілого, які мають доказове значення. Щодо моральної шкоди відповідач посилається на те, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за наявності таких обставин: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою (постанова Верховного Суду від 23.01.2019 у справі 674/1666/14-ц). Відсутність однієї умови виключає покладення відповідальності з відшкодування моральної шкоди. При цьому відповідач зауважує, що позивачами не доведено, чим підтверджується факт заподіяння їм моральних чи фізичних страждань, не зазначено, якими доказами це підтверджується, відсутні міркування та розрахунки, за якими було визначено розмір моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження втрати ними фізичної, моральної та матеріальної підтримки. Позивачами не надано доказів щодо доходів позивачів та померлого [PERSON] та доказів необхідності сторонньої допомоги позивачам для організації життя. Відповідач також вказує, що позивачем не підтверджено, що [PERSON] була пов`язана проживанням та спільним побутом з потепрілим, а також що [PERSON] втратив моральну та матеріальну підтримку від свого батька. При цьому відповідач вказує, що між [PERSON] та [PERSON] мав місце судовий спір про зміну прізвища дитини з " [PERSON] " на " [PERSON] " (справа № 532/546/15-ц) у задоволенні якого було відмовлено рішенням від 23.06.2015, однак позивач [PERSON] у подальшому по досягненню 16-річного віку самостійно змінив прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що спростовує твердження позивача про приязні стосунки та тісні родинні зв`язку між позивачем та батьком. Крім цього, представник відповідача вказує, що не кожна психотравмуюча ситуація апріорі завдає моральних страждань; чинним законодавством не передбачена презумпція наявності моральної шкоди; факти моральної шкоди не підтверджуються наявними доказами. Також звертає увагу, що визначаючи у мотивувальній частині позовної заяви розмір відшкодування на користь [PERSON] 200000,00 грн у прохальній частині заявлено вимогу про стягнення 250000,00 грн на користь [PERSON] , що на думку відповідача свідчить про те, що розмір відшкодування оцінюється через потребу в матеріальному забезпеченні. Враховуючи викладене, представник відповідача прохав відмовити в задоволенні позову. 09.09.2025 представником відповідача АТ "Українська залізниця" подані додаткові пояснення у справі, в яких представник звертає увагу на відсутність результатві кримінального провадження № 12023170420003162, тобто необхідних доказів обставин залізнично-транспортної події, про які зазначено у позовній заяві. Зважаючи на вказане вважає, що встановити причини та обставини смерті потерпілого, ступінь вини потерпілого (в разі вини особи, яка завдала шкоди - також ступінь її вини), наявність або відсутність умисла або грубої необережності потерпілого, непереборної сили та інших фактичних обставин, які обов`язково мають враховуватисяпри винесенні рішення, наразі немає можливості. Також звертає увагу на те, що на цей час позовні вимоги мають передчасний характер. 31.10.2025 представником відповідача АТ "Українська залізниця" подані додаткові пояснення у справі аналогічного змісту. Ухвалою від 01.04.2025 позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 28.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази умислу потерпілого чи непереборної сили. Також прохав врахувати, що моральна шкода відшкодовується одноразово та на неї нараховується податок 23%, а тому позивачі отримають меншу суму. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і прохав відмовити в їх задоволенні. Зазначала, що на відповідача не може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди, а доказів на підтвердження факту завдання та розміру моральної шкоди позивачем не надано. З наданих суду доказів встановлено таке. Позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження від 19.11.1976, серія [NUMBER] (а.с. 20). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження від 20.11.2007, серія [NUMBER] , та свідоцтвом про зміну імені від 09.12.2023, серія [NUMBER] (а.с. 15, 16) [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Головач ПОлтавського району Полтавської області, у віці 47 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 20.12.2023, серія [NUMBER] (а.с. 13). Відповідно до висновку експерта № 905-а, при судово-медичній експертизі трупа [PERSON] виявлено тілесні ушкодження, які утворилися незадовго до настання смерті від дії тупих предметів, які діяли зі значною силою та могли утворитися у пішохода в результаті його травматизації залізничним складом, стосовно до живої особи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя особи в момент їх спричинення. Між тілесними ушкодженням та безпосередньою причиною смерті вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. Смерть [PERSON] настала [INFO] в результаті травми голови з переломом кісток черепу, зруйнуванням головного мозку. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупу [PERSON] встановлено, що в крові виявлено етиловий спирт в концентрації 3,4 проміле, що стосовно живої особи відповідає сильносу ступеню алкогольного сп`яніння. З відповіді АТ "Укрзалізниця" вбачається, що електровоз ВЛ-80К № 723 перебуває на балансі виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця". [PERSON] працює у виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" на посаді машиніста електровоза з 25.02.2013 до цього часу (а.с. 12). З акту службового розслідування аварії, складеного 21.12.2023, вбачається, що 14.12.2023 поїзд № 1911 вагою 4859 т, осей - 220, слідував з електровозом ВЛ80к № 723 під управлінням локомотивної бригади виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" в складі машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] на дільниць обслуговування Полтава Південна - Кременчук. При слідуванні по перегону Полтава Південна - М.Перещепинська локомотивна бригада побачила сторонню особу, яка рухалася в середині колії спиною до локомотива, та не реагувала на сигнали електровоза великої та малої гучності. У відповідності до вимог п.10.1.21 Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 машиність при швидкості рузу 70 км/год (максимально допустима швидкість руху на цій ділянці 80 км/год) для запобігання наїзду виконав гальмування з переведенням ручки крана машиніста ум № 394 та ум № 254 в положення "екстренне гальмування" з постійною подачею звукових сигналів та застосуванням системи піскоподачі. Фактичний гальмівний шлях склав 620 м при розрахунковому 632 м, наїзд попередити не вдалося. Поїзд № 1911 зупинився о 19 год. 40 хв. по 158 км пк 6 на перегоні Проиава Південна - Мала Перещепинська. При огляді локомотивною бригадою виявлено біля 51-го вагона з правої сторони тіло сторонньої особи, про що машиніст [PERSON] повідомив ДСП станції Мала Перещепинська Доля А.Д. та про необхідність виклику працвіників поліції та швидкої медичної допомоги. При огляді локомотива виявив рюкзак потерпілого на крані рукава питомої магістралі. О 19:48 викликана поліція. О 19:50 викликана швидка медична допомога. О 20:25 прибула слідча оперативна група ВП №2 ПРУП ГУНП. О 22:15 прибули працівники швидкої допомоги, які оглянувши потепрілого о 22:25 констатували смерть. Оглядом колії з 157 км ПК1 пл 158 км ПК10 сторонніх предметів не виявлено, стан колії відповідає встановленій швидкості руху. Висновок комісії: стан та утримання залізничної колії та рухомого складу відповідає встановленим вимогам; потерпілий порушив п.2.5, п.2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті; вини залізниці в транспортній події не вбачається (а.с. 65-68). У протоколі № 05/2170 оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" від 15.12.2023 в частині, що стосується пояснення локомотивної бригади та розшифрування швидкостремірної стрічки, зазначено аналогічні відомості (а.с. 69-70). У протоколі № 15-02/12-2023 засідання комісії з розслідування випадку транспортрої події (травмування сторонньої особи) від 15.12.2023 містяться аналогічні відомості (а.с. 71-72). З відповідей Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 18.09.2024 № 9204-2024, від 14.07.2025 № 148047-2025, від 02.09.2025 № 190458-2025 вбачається, що відділенням розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12023170420003162, внесеного до ЄРДР 15.12.2023 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 276 КК України за фактом пригоди, що мала місце 14.12.2023 на перегоні Мала Перещепинська неподалік с. Писарівка Полтавського району Полтавської області. 19.02.2024 у проавдженні призначено судову залізнично-транспортну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, яка на момент надання відповідей не проведена. Кримінальне провадження не закрите, триває досудове розслідування (а.с. 8, 108, 113, 130). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - матеріальна і моральна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ст.23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до вимог ч.ч.2 та 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року в справі №455/1076/16-ц (провадження №61/48155св18). Крім того, при вирішенні питання про відшкодування шкоди за ст.1187 ЦПК України треба встановити, що шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, а також встановити особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, треба також встановити, чи не була завдана шкода внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20. У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій». Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого. У цьому випадку суд звертає увагу на те, що [PERSON] перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, що свідчить про грубу необережність потерпілого. У цій справі відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель [PERSON] , оскільки не надано в цій частині жодних переконливих доказів. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що наїзд на потерпілого був наслідком дії непереборної сили у вигляді руху потяга, оскільки сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що загибель [PERSON] відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено. Висновки оперативної наради, які надані представником відповідача до суду не можуть бути належним доказом порушення [PERSON] правил безпеки громадян на залізничному транспорті. При цьому у вказаних висновках вказано лише про імовірну причину травмування потерпілого. Те, що обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, чого у цьому випадку відповідачем не доведено. Розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Позивачі у справі, як мати та син особи, яка загинула, в розумінні ст. 1168 ЦК України є потерпілими та мають право на відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що смерть рідного сина та батька безумовно заподіяла позивачам моральну шкоду, спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивача душевні страждання. Раптова смерть особи істотно змінює життя її рідних, оскільки відновити становище, яке існувало до смерті є неможливим. Разом з тим, суд вважає слушними доводи представника відповідача, що істотний емоційний зв`язок між потерпілим та його сином, на якому наполягає сторона позивача, достатньою мірою не доведена, оскільки надані суду докази свідчать про намагання позивача [PERSON] дистанціюватися від його батька - [PERSON] . Також позивачами не доведено, що [PERSON] проживав з позивачкою [PERSON] та утримував останню. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, однак враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що стягненню підлягає сума у розмірі по 50 000 грн на кожного з позивачів. Такий розмір шкоди, на думку суду є пропорційним та адекватним тим стражданням, яких зазнали позивачі в результаті смерті сина і батька внаслідок залізнично-транспортної пригоди, та є належним відшкодуванням у цьому випадку. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що позивачами та їхнім представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачам моральної шкоди, з огляду на те, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивача було вказано, які саме моральні страждання були перенесені та в цілому обґрунтовано розмір компенсації за них. Разом з тим, щодо стягнення сум з урахуванням/без урахування податків, суд зазначає наступне. У своїй постанові від 21 травня 2025 року справі №235/3143/24 (провадження №61-14246св24) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Суди стягнули з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, вказали в резолютивній частині рішення про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів», та одним з ключових питань в касаційній скарзі є питання щодо об`єкта та порядку оподаткування, наявності (відсутності) у сторін цивільного спору податкового обов`язку у зв`язку зі стягненням судовим рішенням грошових коштів на користь позивача. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 ЦК України). Касаційний суд вже вказував, що для цивільних відносин властиві такі критерії, завдяки яким відносини є цивільними: юридична рівність, вільне волевиявлення, майнова самостійність їх учасників. Натомість публічні відносини мають інші, повністю протилежні характеристики. Законодавець не передбачив у статті 1 ЦК України можливості застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів (див. постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2025 року в справі №638/7132/15-ц (провадження №61-18013свп23)). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (частина п`ята статті 265 ЦПК України). Отже, цивільно-процесуальним законодавством на рівні імперативних норм врегульовано зміст резолютивної частини судового рішення. Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) при зміні судових рішень в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я Великою Палатою Верховного Суду не вказано в резолютивній частині про необхідність утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 вказано, що «доводи касаційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства колегія суддів відхиляє, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України». Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже зауважувала, що тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження №61-10834сво22)). Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17 (провадження №51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі №932/9029/23 (провадження №61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі №932/3602/22 (провадження №61-7598св23)). Тому Верховний Суд зауважує, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. При цьому касаційний суд враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20). Обміркувавши викладене, касаційний суд підкреслює: проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди; цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів; можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України; правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. З урахуванням викладеного: (1) необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деталізація в рішенні суду в даній справі питання, пов`язаного з оподаткуванням стягнутої суми матеріальної компенсації моральних страждань позивача є безпідставною. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» як за вимогу майнового характеру - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1000 гривень.

Outcome: partial