Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Акціонерне товариство «ПриватБанк» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), третя особа Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 11620656) та земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018 накладений постановою про арешт майна та заборону на його відчуження № 29819561 від 16.11.2011, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Позовні вимоги мотивувало тим, що наявність зазначеного арешту на майно порушує право Позивача, як іпотекодержателя, який має право задовольнити свої вимоги до [PERSON] за рахунок іпотечного майна. Як зазначено в позовній заяві, на сьогоднішній день виконавче провадження №29819561 з примусового виконання виконавчого листа №2-9180/2010 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 1962648,36 грн., стягувачем за яким є Банк (в рамках якого накладався оскаржуваний арешт майна) завершено, однак накладений постановою №29819561 від 16.11.2011 у межах цього виконавчого провадження арешт не знятий. Позивач зазначає, що вищевказаний арешт позбавляє банк можливості виконати рішення Івано-Франківського міського суду у справі № 344/15600/14-ц, яким звернуто стягнення на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, які були передані в іпотеку Відповідачем, шляхом продажу іпотечного майна Банком з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві,\~ проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток на зареєстровану у встановленому порядку адресу реєстрації місця проживання, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Третя особа Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, явку уповноваженого представника в судове засідання повторно не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» 15.05.2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] надав в іпотеку домоволодіння загальною площею 44,80 кв.м, житловою площею 31,00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, АТ КБ «ПриватБанк» є іпотекодержателем домоволодіння загальною площею 44,80 кв.м, житловою площею 31,00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018. Обтяження за іпотекою зареєстровано 17.05.2007 року. Постановою від 16 листопада 2011 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №29819561 з примусового виконання виконавчого листа №2-9180/2010 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 1962648,36 грн. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження 16 листопада 2011 року у межах виконавчого провадження № 29819561 державним виконавцем було накладено арешт на та оголошено заборону на відчуження на все майно, яке належить боржнику [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2016 року у справі №344/15600/14-ц частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №137К від 15.05.2007 року на будинок загальною площею 44,80 кв.м, житловою площею 31,00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018, шляхом продажу іпотечного майна банком з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Постановою про повернення виконання виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2019 року у межах виконавчого провадження №29819561 державним виконавцем було встановлено, що в ході проведення виконавчих дій, належного майна для звернення стягнення не виявлено, інформація стосовно боржників фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня, інформація про отримання пенсії та банківські рахунки - відсутня, у зв`язку з чим виконавчий лист №2-9180/2010 виданий 18.02.2011 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 962 648,36 грн. заборгованості, повернуто стягувачу. Згідно з витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні Івано-Франкіського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебувало виконавче провадження №29819561, станом на 08.12.2025 року виконавче провадження №29819561 значиться як завершене, накладений постановою Івано-Франкіського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 16.11.2011 року арешт на майно боржника не знято. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним легітимній меті. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес, в тому числі права іпотекодержателя (іпотека є різновидом права на майно (забезпечення), теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Так, як вбачається зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо всього нерухомого майна [PERSON] (в тому числоі, щодо домоволодіння загальною площею 44,80 кв.м, житловою площею 31,00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018.) міститься запис про обтяження на підставі Постанови ВДВС Івано-франківського міського управління юстиції від 16 листопада 2011 року у межах виконавчого провадження №29819561про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. При цьому, як встановлено Судом з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір від 15.05.2007 року, за умовами якого [PERSON] надав в іпотеку домоволодіння загальною площею 44,80 кв.м, житловою площею 31,00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0549 гектара розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2610190501090020018. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек 17.05.2007 року. Звертаючись до суду з даним позовом, Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що його право як іпотеко держателя, порушено накладенням на спірне нерухоме майно арешту, що позбавляє його можливості звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки. Предметом спору у цій справі є звільнення майна з-під арешту, що перебуває в іпотеці АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, Судом встановлено, що стягувачем у виконавчому провадженні №29819561, в рамках якого державним виконавцем 16.11.2011 року накладався окаржуваний арешт, є також АТ КБ «ПриватБанк», тобто Позивач. За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. У разі встановлення, що позивач є іпотекодержателем і позбавлений можливості здійснити звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку через те, що на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження накладено арешт, це є підставою для зняття арешту з предмета іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і таке право підлягає захисту в тому числі і шляхом зняття арешту з предмета іпотеки, накладеного в забезпечення виконання вимог інших кредиторів, які не є іпотекодержателями. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 496/457/16-ц, від 19 листопада 2019 року у справі № 686/560/17 та від 17 жовтня 2019 року у справі № 372/858/17. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна» Водночас ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає можливість зняття арешту за рішенням суду. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/їївиникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок\~ предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у абзаці шостому пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. В спірних правовідносинах обтяження (арешт) спірного нерухомого майна відбулися після державної реєстрації права іпотеки, що позбавляє потенційного власника (на користь якого винесено судове рішення, яке набрало законної сили) можливості фактично розпоряджатися своїм майном, виходячи із пріоритету прав іпотекодержателя. Таким чином, оскільки право іпотеки виникло до винесення постанови, на підставі якої накладено арешт на спірне нерухоме майно [PERSON] , яке перебуває в іпотеці, враховуючи і те, що стягувачем у викоанавчому провадженні, в якому накладався спірний арешт, є АТ КБ «Приватбанк», а тому суд приходить до висновку, що з домоволодіння та земельної ділянки, які є предметом спору в даній справі слід зняти арешт, накладений державним виконавцем, для забезпечення та захисту прав Позивача як іпокедоржателя щодо даного майна та на підставі рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом його продажу. Відповіднодо ст. 81\~\~ ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно дост.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст..ст.\~ 49, 51, 59 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved