Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» звернулось до суду з даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 01.12.2024 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та [PERSON] укладено Договір надання грошових коштів у позику №6207481224. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі - 14 000,00грн. строком на 360 днів, з процентною ставкою у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. В свою чергу відповідач взяті на себе зобов`язання в частині повернення грошових коштів належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 29.04.2025 у неї виникла заборгованість у розмірі 43 960,00 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 14 000,00 грн., заборгованості по процентам в розмірі 20 860,00 грн., неустойки у розмірі 7 000,00 грн., комісії у розмірі 2 100,00 грн. та яку позивач просить стягнути з відповідача. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із відповідача на користь позивача зазначену заборгованість судовим рішенням. Ухвалою суду від 05 травня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 30.06.2025 від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначила, що з наданих позивачем документів не вбачається можливим встановити наявність волевиявлення відповідача щодо укладення кредитного договору та підписання його електронними підписами, зокрема шляхом використання одноразового ідентифікатора, оскільки відповідні докази відсутні , всі додані до заяви документи складені заявником одноособового. Щодо наданих до позовної заяви ТОВ «Іннова Фінанс» Правил надання коштів та банківських металів у кредит вказує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці правила розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, начебто підписуючи кредитний договір №6207481224 від 01.12.2024. Оскільки позичальником не було особисто підписано вказані Правила, вважає їх не належним та не допустимим доказом. Також, сторона відповідача заперечує проти долученого Паспорту споживчого кредиту, оскільки він містить лише узагальнену інформацію кредитування та є лише інформаційною довідкою. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази надіслання відповідачу на номер телефону або електронну пошту одноразового ідентифікатора для підписання Паспорту споживчого кредиту. Вказує, що позивачем не долучено жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження здійснення нарахувань по кредитному договору. Щодо нарахування комісії зазначає, що дана позовна вимога не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності в розумінні ЗУ «Споживче кредитування». Позовна вимога щодо стягнення неустойки не підлягає задоволенню з огляду на її безпідставність та незаконність відповідно до п. 18 розділу «Прикінцевих та перехідних» положень» ЦК України). Ухвалою суду від 26.06.2025 року було задоволено клопотання ТОВ «Іннова Фінанс» про витребування доказів та витребувано у АТ «ПУМБ» інформацію щодо належності банківської картки [PERSON] , а також відомості про надходження на рахунок грошових коштів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. В прохальній частині позову просив суд про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 01.12.2024 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та [PERSON] було укладено договір про надання грошових коштів у позику № 6207481224. У конкретному випадку укладення договору відбулося шляхом обміну електронними повідомленнями. Позичальник [PERSON] на підставі статей 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію" підписав індивідуальну частину Договору електронним підписом - одноразовим ідентифікатором «8147», отриманим на електронну пошту berry7467@gmail.com. Укладений вказаним способом правочин згідно п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. У розділі 2 Договору про надання грошових коштів у позику № 6207481224 передбачені такі умови: сума кредиту складає 14 000,00 грн., строк кредиту - 360 днів, процента ставка - 1% в день; порядок повернення: 12 платежів кожні 30 днів, останній платіж з періодом внесення 30 днів ( згідно з графіком у договорі) з поверненням суми кредиту в кінці строку дії договору. ТОВ «Іннова Фінанс» виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти. Факт зарахування кредитних коштів 01.12.2024 о 12.04 год. на суму 14 000 грн. доводиться квитанцією ТОВ «ФК «Контрактовий дім». 01.12.2024р. було здійснено переказ на карту отримувача: маска картки [NUMBER] , номер транзакції № [NUMBER] (а.с.12). Також факт зарахування коштів підтверджується листом АТ «ПУМБ» від 14.10.2025 року з інформацією щодо належності банківської картки [PERSON] , а також відомостями про надходження на рахунок відповідачки 01.12.2024 грошових коштів у розмірі 14 000,00 грн. В той же час, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальникапроцентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору №6207481224 від 01.12.2024 кредитні кошти надавалися на 360 днів (п.2.5 договору). Розрахунок заборгованості за кредитним договором складено станом на 29.04.2025 (а.с.50а). Вбачається, що відсотки кредитор нараховував за період з 01.12.2024 по 29.04.2025р., тобто в межах дії договору. Згідно з розрахунком позивача кредитна заборгованість відповідача станом на 29.04.2025р. складається з: 14 000,00 грн. - тіло кредиту, 20860,00 грн. - заборгованість по процентах, які були нараховані за користування кредитними коштами в межах строку дії договору відповідно до ст. 1048 ЦК України. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за кредитом на суму 34 860,00 грн., яка підлягає стягненню судовим рішенням. Що стосується вимог про стягнення 7000 грн. неустойки, суд зазначає таке. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23), від № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24), згідно яких, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, у задоволенні позову в частині стягнення 7000 грн. неустойки слід відмовити. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог про стягнення комісії, суд керується таким. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII. Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавцята кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тим не менш, суд відмовляє в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав. У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі №582/202/22 (провадження 61-15120ск23). У конкретному випадку, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за управління кредитом. Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення кредитного є нікчемними. За таких обставин, суд зазначає, що позивач безпідставно нараховував в розрахунку заборгованості комісію у розмірі 2100 грн., а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що відповідач порушив умови кредитного договору, а тому з нього слід стягнути на користь позивача заборгованість в сумі 34 860,00 грн. Таких висновків суду не спростовують доводи відповідача про відсутність первинних документів на підтвердження факту укладення правочину, перерахування коштів та розрахунку заборгованості. Так, електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Своїм підписом у Заявці відповідачка підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України. В той же час, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Факт перерахування грошових коштів у розмірі 14000,00 грн. за договором на картку підтверджено відомостями з банку. У постанові від 12 червня 2023 року, прийнятій у справі № 263/3470/20, КЦС ВС, відхиляючи доводи касаційної скарги про відсутність у справі бухгалтерських документів про видачу кредиту, зазначив таке: «Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Зазначивши, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, КЦС ВС визнав посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» безпідставним». Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №7 від 29.04.2025 року про сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позивач просив стягнути на його користь 43 960,00 грн. Суд визнав доведеними вимоги на суму 34 860,00 грн. Отже, суд задовольняє позов на 79 %, відтак, компенсації позивачу підлягають 79% від сплаченого судового збору, тобто 1913,70 грн. судового збору.

Outcome: partial