Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

09 жовтня 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 24 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №1523067. Договір укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». На підставі договору Відповідач отримав кредитні кошти в сумі 17\~600,00 грн, шляхом їх зарахування на його банківську картку № [NUMBER] . Строк кредитування становить 360 днів, а процентна ставка за користування коштами 1,5% від суми кредиту за кожний день протягом терміну дії договору. Відповідно до пункту 1.2. Договору «на умовах, встановлених Договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором». Згідно з пунктом 1.4. Договору періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Крім того, відповідно до пункту 3.1. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до пункту 1.5.1. Договору відповідачу нараховані відсотки за користування кредитом, які розраховуються за формулою: Сума боргу * ставку відсотків * кількість днів = сума відсотків до сплати. Станом на дату звернення до суду, відповідач борг та нараховані відсотки не погасив, наявне прострочення за договором споживчого кредитування №1523067 від 24.05.2024 року у розмірі 88\~440,00 грн. В подальшому, 18 грудня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» передало право вимоги за кредитним договором №1523067 від 24.05.2024 року Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (Позивачу) на підставі договору факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року. Таким чином, до ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідач не виконував належним чином зобов`язання за договором, в результаті чого виникла заборгованість, яка становить 88\~440,00 гривень, з яких: заборгованість по тілу кредиту 17\~600,00 гривень, заборгованість за процентами 70\~840,00 гривень. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1523067 від 24.05.2024 року у розмірі 88\~440,00 грн 00 коп. та понесені позивачем судові витрати. Відповідно до розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Іванко\~Л.С. №317/25 від 21.10.2025 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи в зв`язку із звільненням судді [PERSON] із займаної посади згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 14.10.2025 (а.с. 10). Автоматизованою системою документообігу суду справа передана на розгляд судді Городівського\~О.А. для продовження розгляду даної цивільної справи. Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 13). 06.11.2025 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача адвоката Підодвірного\~Т.І., у якому він вказав, що вважає подану позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору. Позивачем, разом із позовною заявою, направлено до суду лист від ТОВ «Пайтек». У вказаному листі відсутні ПІБ відповідача, його ІПН, як і відсутнє призначення платежу: на підставі кредитного договору №1523067 від 24.05.2024 року. Представник відповідача зазначив, що вказаний лист не відповідає вимогам ст.\~9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, позивачем не надано до суду належного та допустимого доказу нібито отримання відповідачем кредитних коштів. Окрім того, 22.11.2023 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року. Даним Законом, серед іншого були внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування». Так, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною 5 такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24.12.2023 року, а Договір позики, нібито, було укладено від 07.01.2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, то проценти у відповідності до чинного законодавства повинні бути нараховані у розмірі, що не перевищує 1% в день. Водночас, Позивач не привів умови Договору позики до відповідності Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою 1,50% в день, що суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 19-25). 10.11.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача Калачик\~В.В. Зазначив, що представник відповідача твердженням «На підтвердження позовних вимог позивач подав до суду копію договору №1523067 від 24.05.2024 року» вводить суд в оману. Адже позивач надав до суду у складі позовної заяви, яка подана через підсистему «Електронний суд» електронний екземпляр кредитного договору, який у розумінні законодавства України є оригіналом електронного документа, а не копією. Окрім того, наданий позивачем лист ТОВ «ПЕЙТЕК» №20250326-292 від 26.03.2025 містить усі обов`язкові реквізити, передбачені ст.\~9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», та фіксує факт здійснення господарської операції (переказу коштів). Таким чином, в розумінні цього Закону, лист є первинним документом, що підтверджує факт надання платіжної послуги з переказу коштів. Даний лист виданий ліцензованим надавачем платіжних послуг та містить всю необхідну інформацію, що підтверджує факт належного виконання та завершення платіжної операції з переказу коштів від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» на картку клієнта. Окремо звернув увагу відповідача на тому, що ухвалою суду про відкриття провадження від 23.10.2025, задоволено клопотання позивача про витребування від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписки з банківського рахунка відповідача. Надана в подальшому банківською установою виписка, як слушно зауважив представник відповідача «банківські виписки з рахунків позичальника, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором». Відступлення права вимоги на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» здійснено у повній відповідності до положень статей 512-516 Цивільного кодексу України, що підтверджується належними документами, поданими через систему «Електронний суд» із накладенням КЕП. Умови кредитного договору щодо процентної ставки на момент його укладення повністю відповідали законодавчим вимогам, установленим Законом №3498-IX, і не є нікчемними. Таким чином, відзив відповідача є безпідставним, необґрунтованим і спрямованим лише на затягування розгляду справи. Позовні вимоги ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с. 28-32). Того ж дня, 10.11.2025, до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача Підодвірного\~Т.І. Стверджував, що у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Одночасно, неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем. Адже, тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, але позивачем вони не надані. Зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей визначених родовими ознаками або інших речей, а це означає, що навіть якщо такий договір підписаний сторонами, але кошти (речі) позичальникові не надані, такий договір є неукладеним. Тільки фінансовий документ про отримання коштів є умовою його укладення, а значить і правових наслідків для позичальника. Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.\~9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме відповідачеві, як і доказів належності відповідачу номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор. Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять. Просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 36-41 зворот). 17.11.2025 на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача Макєєва\~В.М., в яких він зазначив, що ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» вважає доводи, викладені відповідачем у запереченнях безпідставними, необґрунтованими та такими, що спрямовані виключно на затягування розгляду справи та ухилення від виконання зобов`язань, з огляду на наступне. Відповідно до ст.\~11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Дії відповідача, а саме: заповнення онлайн анкети на сайті первісного кредитора, надання персональних даних та введення одноразового ідентифікатора (коду з SMS-повідомлення), є беззаперечним акцептом пропозиції укласти договір на запропонованих умовах. Судова практика Верховного Суду, на яку ми посилались у відповіді на відзив (зокрема, Постанова від 07.10.2020 по справі №127/33824/19), чітко вказує, що без отримання SMS-повідомлення та здійснення входу на вебсайт, кредитний договір не був би укладений. Дії відповідача свідчать про його свідоме волевиявлення. Окрім того, позивач погоджується, що реальний договір, яким є договір позики (кредиту), вважається укладеним саме з моменту передачі грошових коштів. Саме для доведення цього факту позивачем було надано лист від фінансової компанії ТОВ «ПЕЙТЕК», яка діяла як надавач платіжних послуг та підтвердила факт успішного переказу кредитних коштів на картковий рахунок відповідача. Також, твердження відповідача про те, що денна процентна ставка у розмірі 1,5% є нікчемною через обмеження у 1%, є грубою маніпуляцією та свідчить про нерозуміння або свідоме ігнорування представником відповідача Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Кредитний договір було укладено 24.05.2024 року. Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції Закону №3498-IX від 22.11.2023) прямо встановлено перехідний період: протягом перших 120 днів (до 22 квітня 2024 року включно) максимальна ставка 2,5%; протягом наступних 120 днів (з 23 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 р. включно) максимальна ставка 1,5%. Оскільки договір укладено 24.05.2024, встановлена у ньому денна процентна ставка 1,5% повністю відповідала вимогам чинного на той момент законодавства, а тому аргументи відповідача є безпідставними (а.с. 44-45). Представник позивач не з`явився в судове засідання, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 17-18). Дослідивши позов в межах заявлених позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини у справі, розглянувши та оцінивши докази по справі, надані позивачем та відповідачем, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що 24 травня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір №1523067 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за допомогою одноразового ідентифікатора «H580». На умовах, встановлених Договором, Товариство надає Споживачу кошти у кредит в національній валюті України гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 17\~600 гривень. Тип кредиту кредит. Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, первісна редакція якого наведена в Додатку №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. У Споживача відсутнє право ініціювати продовження строку кредитування або строк виплати кредиту за Договором (п. 1.1 - 1.4.1 Договору). Тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти в наступному порядку та на таких умовах: Стандартна процентна ставка становить 1,5% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. У випадку часткового дострокового повернення кредиту, Споживач повинен сплати проценти нараховані за користування кредитом до дати такого часткового повернення кредиту (включно), в порядку передбаченому п. 5.3 Договору (п. 3.3. Договору). Така ж інформація стосовно розміру кредиту, строку його повернення, відсотків за користування кредитом була доведена відповідачу у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Графіком платежів за договором доведено до відома [PERSON] інформацію про загальну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, суму процентів за користування кредитом. Перерахування відповідачу кредитних коштів в розмірі 17\~600 гривень на картку № [NUMBER] за договором споживчого кредитування №1523067 від 24.05.2024 року, підтверджено листом ТОВ «ПЕЙТЕК» №20250326-292 від 26.03.2025 року та наданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» випискою по рахунку картки № [NUMBER] належної [PERSON] (а.с. 38-39). 18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» було укладено Договір факторингу №18/12/24, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за Договором №1523067 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» від 24.05.2024 року. Передання позивачу права вимоги відбулось згідно з Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 18 грудня 2024 року. Згідно з розрахунком позовних вимог за Договором №1523067 від 24.05.2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, заборгованість [PERSON] становить 88\~440,00 гривень, з яких: заборгованість за основним боргом 17\~600,00 гривень, заборгованість за процентами 70\~840,00 гривень. Позивач, вказуючи на порушення його законних прав та інтересів, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за захистом таких прав та інтересів. Таким чином, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст.\~626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст.\~639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.\~203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.\~204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.\~207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч.\~1 ст.\~3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.\~11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст.\~12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.\~205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.\~4 ст.\~263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитні договори на підставі яких позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, адреса електронної пошти), які до того ж відповідають даним зазначеним відповідачем у відзиві були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, ним до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору. Отже, підписання кредитного договору №1523067 від 24.05.2024 свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозумів і своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Кредитний договір №1523067 від 24.05.2024 підписаний відповідачем електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Отже, вказаний кредитний договір №1523067 від 24.05.2024 укладений між ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» та [PERSON] підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 24.05.2024 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Окрім того, суд критично оцінює доводи відповідача про нікчемність встановленої у кредитному договорі денної процентної ставки у розмірі 1,5% з огляду на нібито існуюче обмеження у 1%. Такі твердження спростовуються приписами пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону №3498-IX від 22.11.2023, які встановлюють поетапне зниження граничного розміру процентної ставки протягом перехідного періоду. Зокрема, законодавець визначив, що протягом перших 120 днів з дня набрання чинності зазначеним Законом (до 22 квітня 2024 року включно) максимальний розмір процентної ставки становить 2,5% на день; протягом наступних 120 днів (з 23 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року включно) 1,5% на день. Кредитний договір сторони уклали 24.05.2024 року, тобто у межах другого перехідного періоду, під час якого діяло саме обмеження у 1,5% на день. Отже, встановлена договором денна процентна ставка у розмірі 1,5% відповідає вимогам чинного на момент укладення договору законодавства, а тому посилання відповідача на порушення граничної ставки є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги від первісного кредитора, зокрема до позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.\~1 ст.\~1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст.\~1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач не набув право вимоги за кредитними договорами, оскільки в матеріалах справи міститься договір факторингу між позивачем та первісним кредитором, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяги з реєстру боржників, які підтверджують факт переходу права вимоги. Щодо твердження відповідача щодо відсутності доказів перерахування кредитних коштів суд зазначає наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 23.10.2025 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано інформацію про те, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) був відкритий картковий рахунок № [NUMBER] . З виписки про рух коштів по картці № [NUMBER] (рахунок [NUMBER] ) вбачається, що 24.05.2024 на рахунок був зарахований переказ в сумі 17\~600,00 грн (FUIB MoneyTransfer). Час зарахування переказів на рахунок відповідають часу підписання кредитних договорів електронним цифровим підписом з використанням одноразового ідентифікатора, а також відповідає сума переказу на рахунок сумі, яка вказана в кредитних договорах. При цьому, виписка з рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанови від 23.09.2019 року у справі №910/10254/18, від 19.02.2020 року у справі №910/16143/18, від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 21.09.2022 року у справі №381/1647/21, від 07.12.2022 року у справі №298/825/15-ц). Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 08.05.2024 року у справі №381/1647/21 провадження №61-4504св23). Доказів на спростування факту укладення вищевказаного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не надано. В суду відсутні будь-які сумніви, які свідчили б про те, що відповідач не укладав кредитного договору №1523067 від 24.05.2024 або не отримував обумовлені кредитним договором суми кредитних коштів. Крім того, отримавши на рахунок кошти в день укладення кредитного договору позивач не повернув вказані кошти відправнику, що підтверджує те, що він дійсно укладав кредитний договір та мав намір одержати кредитні кошти. Згідно зі ст.\~1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст.\~1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Відповідно до ч.\~2 ст.\~1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. На підставі ст.\~1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, всупереч умовам кредитних договорів, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення наданих йому кредитів за кредитними договорами, що підтверджено розрахунком заборгованості. Відповідно до ст.\~610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ст.\~625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд при вирішенні справи користується правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду. Пред`являючи позов до відповідача про стягнення заборгованості за Договором споживчого кредиту №1523067 від 24 травня 2024 року новий кредитор посилався на те, що позичальник після заміни кредитора у зобов`язанні борг не погасив, має невиконані зобов`язання з погашення тіла кредиту, зі сплати процентів тощо. Оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за Договором споживчого кредиту №1523067 від 24.05.2024 в розмірі 88\~440,00 грн з яких: заборгованість по тілу кредиту 17\~600,00 гривень, заборгованість за процентами 70\~840,00 гривень. Відповідно до ч.\~1 ст.\~141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а.с. 7).

Outcome: approved