Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

22.02.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким: - визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Василівської сільської ради №24 від 27.05.2005 року "Про реєстрацію права власності на домобудівлю"; - визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 08.08.2011 року, видане Василівською сільською радою Болградського району Одеської області на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 1/5 частину житлового будинку кожному, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням цим рішенням речових прав щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 34330564 від 08.08.2011 року, прийняте державним реєстратором КП "Болградське БТІ" Кімінчижи О.І.; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] ; сертифікат на право на земельну частку (пай) ОД № 0072483 розміром 3,204 в умовних кадастрових гектарах вартістю в 33 256,50 грн.; сертифікату ОД УІІ №386 на право на пайовий фонд майна КСП «Василівське» в с.Василівка вартістю в 1315 грн., виданий Василівською сільською радою 22.04.2003 року. Вона своєчасно звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса про прийняття спадщини за законом після смерті матері. Державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 2715042. Крім неї з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , її племінник, син її рідного брата [PERSON] , який помер в 1993 році. Державним нотаріусом [PERSON] їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом №2302 від 19.05.2003 року та додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.02.2007 року № 912 на майновий та земельний пай. Стосовно житлового будинку позивач отримала постанову державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Панашенко І.П. від 26.10.2022 року №591/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано не було, так як не було в той час оформлено свідоцтво про право власності на цей будинок. В 2005 році виконкомом Василівської сільської ради було прийнято рішення №24 від 27.05.2005 року «Про реєстрацію права власності на домобудівлю», яким оформив право власності на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] за мешкаючими на 14.04.1991 року, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та доручив Болградському БТІ зареєструвати за цими громадянами право власності. В 2009 році виконком Василівської сільської ради видав довідку за №438 від 03.08.2009 року, в якій зазначав про те, що спадкоємцями після померлого [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а спадкоємцями після [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які своєчасно прийняли спадщину шляхом постійної реєстрації та проживання в спадковому будинку. Отримавши цю довідку громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Болградського районного суду з позовом до Василівської сільської ради про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності. Рішенням Болградського районного суду від 13.09.2010 року по справі № 2-ц-951/10 було встановлено факт прийняття [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] та визнано за ними право власності на 1/20 частину будинку, розташованого по [ADDRESS] як спадкоємцями 1 черги за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по 1/8 частині будинку як спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі цього рішення КП «Болградське БТІ» була проведена реєстрація права власності на житловий будинок за громадянами [PERSON] 1/20 частина, [PERSON] 1/20 частина. [PERSON] 1/8 частина, [PERSON] 7/40 частин. Згідно витягу № 30887625 від 08.08.2011 року КП «Болградське БТІ» зареєструвало право власності на житловий будинок за громадянами [PERSON] 1/5 частина, [PERSON] 1/5 частина, [PERSON] 1/5 частина згідно свідоцтва про право власності від 08.08.2011 року, виданого Василівською сільською радою на підставі рішення виконкому №24 від 27.05.2005 року. Дізнавшись про рішення Болградського районного суду від 13.09.2010 року по справі №2-ц-951/10, позивач подала апеляційну скаргу на це рішення. Постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року її апеляційна скарга була задоволена, рішення Болградського районного суду від 13.09.2010 року скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовлено. 07.04.2021 року позивач звернулася з заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою скасувати державну реєстрацію права власності, однак отримала рішення про відмову у скасуванні № 57513513 від 07.04.2021 року та рекомендовано звернутися до суду. Позивач вважає рішення виконкому Василівської сільської ради №24 від 27.05.2005 року є незаконним з огляду на те, що воно прийняте з перевищенням компетенцій вказаного органу місцевого самоврядування. Прийнятим рішенням оформлено право власності по 1/5 частини за кожним, при цьому двоє з яких вже були померлими [PERSON] та [PERSON] , тоді як оформлення права власності після померлих людей на їх спадкоємців це компетенція нотаріусів. Крім того, з незрозумілих підстав цим рішенням визначені частки в нерухомому майні житловому будинку, тоді як спільна сумісна власність колгоспного двору не передбачає часток. Право власності на житловий будинок оформлюється за головою колгоспного двору, чого виконкомом Василівської сільської ради зроблено не було. Членами колгоспного двору без будь-яких відповідних документів були визначені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які ніколи не були членами колгоспу, а тому не можуть бути членами колгоспного двору та мати частку в майні цього двору. Останнім членом колгоспного двору була її мати [PERSON] , яка померла [INFO] . Саме після її смерті здійснюється спадкування членів колгоспного двору. Її син [PERSON] помер [INFO] та на момент смерті він не був членом колгоспного двору, так як не був членом колгоспу. Його дружина [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] були спадкоємцями 1 черги після смерті [PERSON] . В заяві про прийняття спадщини [PERSON] не було вказано в якості спадкового майна на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , тому що [PERSON] не був його власником та членом колгоспного двору. Після смерті [PERSON] також була заведена спадкова справа 326/03, з заявами про прийняття спадщини звернулися вона та [PERSON] , та вони в своїх заявах про прийняття спадщини вказали про житловий будинок. Тому на її думку будинок був би оформлений за ними як спадкоємцями, якби не було рішення виконкому №24 від 27.05.2005 року. Позивач вважає, що Василівська сільська рада прийняла вказане рішення з порушенням чинного законодавства щодо власності колгоспного двору, вийшовши за межі своєї компетенції та порушила її спадкові права. На підставі цього незаконного рішення та рішення Болградського районного суду від 13.09.2010 року було зареєстроване право власності на цей житловий будинок. У зв`язку з тим, що рішення Болградського районного суду Одеської області від 13.09.2010 року скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року, на думку позивача повинна бути скасована і державна реєстрація права власності, що проведена на підставі вищевказаного рішення. Для захисту свої порушених прав позивач, звернулася до суду з цією позовною заявою. Справа надійшла в провадження судді Раца В.А. 01 липня 2024 року після скасування ухвали іншого складу суду, під головуванням судді Висоцького С.О., якого було відсторонено від судочинства на період повернення справи до суду першої інстанції, та прийнята до провадження на стадії проведення підготовчого судового засідання ухвалою від 04.07.2024 року. Під час перебування справи у провадженні судді Раца В.А. від представника відповідача Василівської сільської ради Болградського району Одеської області сільського голови Бойчева П., надійшов відзив, в якому він не визнає заявлені позивачем вимоги. Представник повідомив, що рішенням виконкому щодо оформлення права власності приймалося за проживаючими станом на 14.04.1991 року. Тому позовні вимоги [PERSON] не визнає, просить розглянути питання в рамках чинного законодавства. Ухвалою суду від 16.10.2024 року по справі було закрите підготовче провадження та призначено судовий розгляд, про що повідомлено сторони. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] 02.12.2025 року надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (Т.2 а.с.57). Представник Василівської сільської ради Болградського району Одеської області - голова сільської ради Бойчев П. у відзиві просить судові засідання проводити у відсутності представника сільської ради (Т.2 а.с.189). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ та надіслання судової повістки за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомили, своєї позиції з приводу заявлених вимог не надали. Представник відповідача Комунального підприємства "Болградське бюро технічної інвентаризації", про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, своєї позиції з приводу заявлених вимог не надав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Щодо членів колгоспного двору та реєстрації за ними права власності. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок (домоволодіння), розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до типу колгоспного двору (колгоспників) та до його складу входили члени цього двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі ст. 123 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла станом на 14 квітня 1991 року, кожен член колгоспного двору придбав право власності на майно цього колгоспного двору в рівних частках, тобто по 1/5 частки будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами. Це підтверджується довідкою №438, яка видана 03.08.2009 року Василівською сільською радою на підставі записів в погосподарській книги №2 особистий рахунок 253 (а.с.19). Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, позивач оспорює право власності членів колгоспного двору та посилається, на те, що право власності на жилий будинок оформлюється за головою колгоспного двору, зазначає, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ніколи не були членами колгоспу, а тому не можуть бути членами колгоспного двору та мати частку в майні цього двору. Але це твердження спростовується довідкою сільської ради, що була досліджена судом. На спростування цієї довідки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, окрім цього позивач не оскаржує той факт, що двір належав до суспільної групи «колгоспний двір». В позовній заяві позивач зазначає, що останнім членом колгоспного двору була її мати, яка померла [INFO] . На підставі інформації зазначеної в погосподарських книгах, ст. 30 п.10 б Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що діяв на той проміжок часу, а також ст.ст.11,13 Закону України «Про власність», в редакції, що діяла на той час, рішенням виконавчого комітету Василівської сільської ради Болградського району Одеської області №24 від 27 травня 2005 року вирішено оформити право власності на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] за особами, що проживали станом на 14.04.1991 рік, а саме за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , при цьому в рішенні зазначено, що [PERSON] та [PERSON] вже померлі (а.с.18). На підставі цього рішення Василівським сільським головою Бойчевим П.Д. 08 серпня 2011 року було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками по 1/5 частині кожний у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Свідоцтво видано на живих членів колгоспного двору, померлі [PERSON] та [PERSON] в свідоцтві не вказані. Відповідно до абз.2 п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність в 1996 році, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. У сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних будинків) станом на 1991 рік здійснювалось шляхом внесення відповідного запису у погосподарській книзі сільської ради та відкриття особового рахунку на ім`я власника. Згідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року зі змінами та доповненнями, державна реєстрація прав є обов`язковою. В ч.4 ст. 3 цього ж Закону визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Як вбачається з абз. 3 частини 3 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею свідоцтва про право власності на об`єкти ( індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалась державна реєстрація прав власності для осіб, за якими закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради ( у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Виходячи з вимог ст.ст. 120,123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) мали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах, по 1/5 кожний. Тому, рішення виконавчого комітету Василівської сільської ради Болградського району №24 від 27.05.2005 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.08.2011 року прийнято та видано відповідно до вимог законодавства, що діяло на час виникнення правовідносин, а тому не порушують прав та інтересів позивача. Право власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на відповідні частки в житловому будинку були зареєстровані в Комунальному підприємстві «Болградське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 34330564 (а.с.16). Щодо спадкування після смерті [PERSON] та скасування реєстрації права власності на підставі рішення суду. Так, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 04 травня 1993 року Василівською сільською радою Болградського району Одеської області на підставі актового запису про смерть №22 від 04.05.1993 року, [PERSON] , помер [INFO] (а.с.11). Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі на 1/5 частину у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . На момент його смерті діяли вимоги ЦК УРСР. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ч.1 ст. 549 ЦК УРСР. Спадкоємцями після смерті [PERSON] відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР за законом першої черги є його мати [PERSON] , дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном, відповідно до ст.549 ЦК Української РСР, що підтверджується довідкою №438, яка видана 03.08.2009 року Василівською сільською радою на підставі записів в погосподарській книги №2 особистий рахунок 253, в якій зазначено, що на момент смерті спадкодавця у спадковому будинку проживали, а саме фактично вступили у володіння спадковим майном мати [PERSON] , дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] (а.с.19). Таким чином усі четверо успадкували після смерті [PERSON] його частку у вищевказаному житловому будинку в розмірі 1/5 частини, тобто кожний успадкував 1/20 частку, при цьому частка [PERSON] в житловому будинку збільшилася до 5/20 (1/4). Так, у 2010 році позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини і про визнання права власності, підставою для звернення до суду стало відсутність на ім`я спадкодавців [PERSON] і [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок, а також не подання у встановлений законом строк в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] . Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 13.09.2010 року по справі № 2-ц-951/10, позовні вимоги задоволено та встановлено факт прийняття [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , а також визнано за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] право власності за кожним на 1/20 частину вищевказаного будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а за [PERSON] і [PERSON] на 1/8 частку будинку за кожним в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с.20). На підставі рішення суду №2-ц-951/10 року від 13.09.2010 року, 08.08.2011 року реєстратор КП «Болградське БТІ» Кімінчижи О.І. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/20 частину, [PERSON] на 1/20 частину, [PERSON] на 1/8 частину та [PERSON] на 7/40 часток в спірному житловому будинку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №30888369 від 08.08.2011 року, реєстраційний номер 34330564, номер запису 648 в книзі 5 (а.с.17). Постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року рішення Болградського районного суду Одеської області від 13 вересня 2010 року було скасовано за апеляційною скаргою [PERSON] . При цьому апеляційну скаргу було задоволено частково. Підставою для скасування апеляційна інстанція зазначила, що зверненню до суду з вказаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину (а.с.22-24). Постановою апеляційного суду у задоволенні позовної заяви відмовлено в повному обсязі, при цьому суд не вирішував питання про скасування реєстрації права власності за позивачами на підставі рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Частиною 2 цієї статті визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З 01.01.2013 року відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснюють районні, районні у містах, міські, міськрайонні, міжрайонні управління юстиції, такі відомості вносяться до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До вказаної дати реєстрацію речових прав на об`єкти нерухомого майна проводили бюро технічної інвентаризації шляхом внесення відповідних записів до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Повноваження та внесення записів до вказаного реєстру, у бюро технічної інвентаризації з 01.01.2013 року відсутні. Відомості до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводяться державними реєстраторами. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868 (далі також - Порядок). Відповідно до Порядку про державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус. Згідно статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року в справі № 906/516/19 та від 20.08.2020 року в справі №916/2464/19. 07.04.2021 року позивач [PERSON] звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. з заявою за реєстраційним номером 44954745 з метою скасування запису про внесення запису про скасування державної реєстрації, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 34330564. Однак рішенням державного реєстратора № 57513513 від 07 квітня 2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій, а саме у скасуванні запису про внесені запису про скасування державної реєстрації за номером 34330564. Підставою відмови стало те, що скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав… (а.с.25). Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд доходить висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є припинення права власності [PERSON] , [PERSON] на 1/20 частини житлового будинку за кожною, за [PERSON] на 1/8 частину житлового будинку, за [PERSON] на 7/40 частин житлового будинку, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 34330564. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію за номером 34330564 від 08.08.2011 року, в частині вищеперелічених частин, з одночасним припиненням цим рішенням речових прав підлягають задоволенню. Щодо спадкування після смерті [PERSON] . Надалі, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 21 жовтня 2002 року Василівською сільською радою Болградського району Одеської області на підставі актового запису про смерть №53 від 21.10.2002 року, [PERSON] , померла [INFO] (а.с.11). Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі на 1/4 частину у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті діяли вимоги ЦК УРСР. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ч.1 ст. 549 ЦК УРСР. Спадкоємцями після смерті [PERSON] відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР за законом першої черги є її дочка, позивач по справі [PERSON] , та онук [PERSON] , які прийняли спадщину фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном, відповідно до ст.549 ЦК Української РСР, а онук ще на підставі ч.2 ст. 529 ЦК УРСР, що підтверджується матеріалами спадкової справи №326/03, заведеною державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори 18.04.2003 року (а.с.40-65). Спадкоємці отримали навіть свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно в рівних частках, а саме на сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Василівське» у розмірі 3,204 в умовних кадастрових гектарах належного померлій на підставі сертифікату ОД №00722483 та майновий сертифікат на право на пайовий фонд майна КСП «Василівське» вартістю 1315 грн., належної померлій на підставі сертифіката ОД VІІ №386 (а.с.59). Таким чином обидва спадкоємця успадкували після смерті [PERSON] її частку у вищевказаному житловому будинку в розмірі 1/4 частини, тобто кожний успадкував по 1/8 частки. Постановою державного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Панашенко І.П. вих.№391/02-14 від 26.10.2022 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджував би належність цієї частки в житловому будинку спадкодавцю (а.с.30). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину у житловому будинку підлягають частковому задоволенню. Щодо покладення судових витрат по справі на відповідачів, суд доходить такого висновку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так позивач [PERSON] за звернення до суду понесла витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 220,80 грн. (а.с.8) та 1073,60 грн. (а.с.37). Суд частково задовольнив заявлені вимоги та вважає, що в даному випадку витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного, та

Outcome: partial