Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

У червні 2025 року Військова частина [NUMBER] (далі - Позивач, ВЧ [NUMBER] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач, [PERSON] ), третя особа: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що будівлі військового містечка № [NUMBER] , зокрема адміністративна будівля №3 (штаб) перебувають у державній власності, власником є держава в особі Міністерства оборони України та знаходяться на балансі Київського КЕУ в оперативному управління та експлуатації Військової частини [NUMBER] . [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] в період з 04.06.2010 по 24.09.2022. Командиром військової частини [NUMBER] було надано дозвіл на тимчасове проживання [PERSON] разом із сім`єю. 01 вересня 2010 року між Військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] було укладено Договір найму жилого приміщення, а 01.01.2017 укладено новий Договір найму жилого приміщення. Наказом Командувача військ та кібербезпеки Збройних Сил України (по особовому складу) № 82 від 09.09.2022 [PERSON] призначений на посаду начальника відділу логістики штабу Командування військ зв`язку та кібербезпеки Збройних Сил України. Наказом начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління від 05.11.2024 № 180 «Про створення комісії стосовно правомірності проживання та використання фондів військового містечка № [NUMBER] Військової частини [NUMBER] утворено комісію, якій доручено здійснити перевірку правомірності проживання мешканців у нежитлових приміщеннях, в тому числі №3 за адресою: [ADDRESS] . Комісією встановлено, що переобладнання будівель військового містечка № [NUMBER] під тимчасове проживання проводилося без врахування вимог рішення ТВО Міністра оборони України від 21.09.2009 №9557/3, де визначено, що переобладнання нежитлових приміщень під житло для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється за погодження з Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України виключно з дозволу Міністра оборони України та за висновками роботи запропоновано командиру військової частини [NUMBER] розірвати договори найму житлового приміщення з мешканцями, що проживають у нежитлових приміщеннях та організувати роботу щодо вивільнення нежитлових приміщень, в тому числі №3. Відповідачу було направлено повідомлення про розірвання Договору та направлено лист про звільнення приміщення в будівлі [ADDRESS] до 15.04.2025, проте станом на день звернення до суду відповідач продовжує користуватися спірним житлом. Посилаючись на те, що відповідач займає приміщення № 159/3 військового містечка № [NUMBER] без правових підстав звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 21 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 04 серпня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що є військовослужбовцем та учасником бойових дій. Згідно рішення командира Військової частини [NUMBER] , на підставі дозволу начальника військ зв`язку Збройних сил України - начальника Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України проживає на території Військової частини [NUMBER] з 2010 року на підставі Договору від 01.09.2020 та Договору від 01.01.2017. Рішенням тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України від 19.04.2016 №7554/з та листом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 16.06.2016 № 303/4/17/408 з додатком до нього позивачеві визначено дозвіл (погодження) на тимчасове проживання у будівлі військового містечка № [NUMBER] відповідно до додатку №2 акту перевірки окремих питань використання спеціально пристосованих казарм, будівель і споруд від 15.04.2016 року визначено: дозволено тимчасове проживання без права повторного заселення. З метою узаконення права проживання військовослужбовців на території військового містечка № [NUMBER] до вимог керівних документів, начальник військ зв`язку Збройних сил України - начальник Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України направив відповідне клопотання на адресу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України № 308/31/6735 від 10.05.2016. Начальником військ зв`язку Збройних сил України - начальником Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на підставі рапорту командира військової частини [NUMBER] від 01.11.2017 №2238, було надано позивачеві дозвіл на проживання з дотриманням правил техніки безпеки в будівлі № [NUMBER] військового містечка № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] . 01 січня 2017 року у зв`язку зі зміною керівництва частини, був укладений договір на проживання позивача №15 від 01.01.2017. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкти військового містечка № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , а саме №3 (штаб) визначені як об`єкти нежитлової нерухомості. Зазначені об`єкти перебувають у державній власності, власником є держава в особі Міністерства оборони України, останні перебувають на балансі Київського квартирно-експлуатаційного управління в оперативному управлінні та експлуатації Військової частини [NUMBER] . Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем та учасником бойових дій. 31 серпня 2010 року позивач звернувся до командира військової частини [NUMBER] з рапортом надати дозвіл на проживання в житловому приміщенні Військової частини [NUMBER] з сім`єю у складі: дружина [PERSON] , син [PERSON] . Начальником військ зв`язку Збройних сил України - начальником Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на підставі рапорту ТВО командира військової частини [NUMBER] від 08.06.2015 вих. № 1427, надано дозвіл на переобладнання як тимчасове житло за власний кошт військовослужбовців, нежитлове приміщення будівлі [ADDRESS] [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення ТВО Міністра оборони України від 19.04.2016 №7554/3 щодо подальшого використання спеціально пристосованих казарм, будівель і споруд військових містечок, які використовуються для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, зокрема для військового містечка № [NUMBER] було дозволено тимчасове проживання без права повторного заселення у будівлях, зокрема №3. Згідно з рішенням командира військової частини № [NUMBER] , на підставі дозволу начальника військ зв`язку Збройних сил України - начальника Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України, позивач проживає на території Військової частини № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з 2010 року на підставі Договору наймання житлового приміщення від 01.09.2010, укладеного між військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] . Рішенням тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України від 19.04.2016 №7554/з та листом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 16.06.2016 № 303/4/17/408 з додатком до нього позивачеві визначено дозвіл (погодження) на тимчасове проживання у будівлі військового містечка № [NUMBER] (відповідно до додатку №2 акту перевірки окремих питань використання спеціально пристосованих казарм, будівель і споруд від 15.04.2016 року визначено: дозволено тимчасове проживання без права повторного заселення). З метою узаконення права проживання військовослужбовців на території військового містечка № [NUMBER] до вимог керівних документів, начальник військ зв`язку Збройних сил України - начальник Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України направив відповідне клопотання на адресу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України № 308/31/6735 від 10.05.2016. Начальником військ зв`язку Збройних сил України - начальником Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на підставі рапорту командира Військової частини №159 від 01.11.2017 №2238, було надано позивачеві дозвіл на проживання з дотриманням правил техніки безпеки в будівлі № [NUMBER] військового містечка № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . 01 січня 2017 року у зв`язку зі зміною керівництва частини, між Військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] був укладений Договір наймання житлового приміщення №15. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії внаслідок порушення прав споживача, задоволено частково. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] здійснити з 01 січня 2023 року перерахунок вартості спожитих [PERSON] комунальних послуг за адресою Військове містечко [ADDRESS] , за тарифами для населення. В іншій частині - у задоволенні позову відмовлено. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідач займає будівлю №159/3 військового містечка № [NUMBER] без правових підстав, оскільки переобладнання нежитлових приміщень під житло для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей було здійснено без дозволу Міністра оборони України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (стаття 29 ЦК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до житла із гарантіями статті 8 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним цій меті. Порушення Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із трьох зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Зокрема, неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи гарантій статті 8 Конвенції (див. Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14, від 17 травня 2018 року, Dakus v. Ukraine, № 19957/07, від 14 грудня 2017 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено «навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на «баланс інтересів сторін спору». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Суд наголошує, що, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, відповідачем не спростовано, що позивач (військовослужбовець) та члени його сім`ї вселилися, проживають та зареєстровані у спеціально переобладнаній будівлі, яка розташована на території в/ч [NUMBER] , яка виділена під тимчасове проживання військовослужбовців на підставі дозволу начальника військ зв`язку Збройних сил України - начальника Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на тимчасове проживання та договору найму №15 від 01.01.2017року, укладеного між ним та в/ч [NUMBER] . Будь-яких належних доказів самоправного зайняття будівлі або розірвання чи визнання недійсним договору найму № 15 позивачем не подано, що свідчить про те, що відповідач займає спірне приміщення на законних підставах. Доказів зворотнього відповідачем не надано та матеріали справи не містять. Не можна вважати відсутністю дозволу власника нежитлових приміщень на проживання посилання лише на те, що Міністр оборони України не надавав дозвіл на переобладнання будівель військового містечка № [NUMBER] під тимчасове проживання, оскільки, наявні у матеріалах справи докази достеменно підтверджують, що протягом тривалого часу Військова частина не заперечувала проти проживання [PERSON] у спірному приміщенні, а наявність договору найму жилого приміщення, відповідно до якого Військова частина надала [PERSON] та його родині приміщення для проживання лише підтверджує зайняття спірної будівлі на правовій підставі. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення Військова частина № [NUMBER] стверджувала, що [PERSON] проживає у спірній будівлі самоправно, без достатніх правових підстав. При цьому Військова частина № [NUMBER] не довела у судовому засіданні, що відповідач зайняв приміщення будівлі самоправно та підлягають виселенню, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідач займає його на відповідній правовій підставі. Жодного доказу на підтвердження обставин самоправності відповідача не надано. Крім того, належних доказів належності відповідачу на праві власності іншого житла матеріали справи не містять, а тому виселення позивача відсутності в цьому нагальної суспільної потреби становило би втручання у право на мирне володіння майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав на спірне нерухоме майно відповідачем. Суд погоджується з позицією відповідача, що за обставин цієї справи, враховуючи тривалий час його проживання у будинку (з 2010 року - протягом п`ятнадцяти років), який вселився до нього не самоправно, є достатні підстави для того, щоб вважати цей будинок житлом [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі Globa v. Ukraine («Глоба проти України»), № 15729/07, § 37). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 41, 44). Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції в інших справах, зокрема проти України, коли у контексті провадження про виселення з житла заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 51 і 52; рішення у справах «Дакус проти України», заява № 19957/07, пункти 52 і 53, від 14 грудня 2017 року та «Садов`як проти України», заява № 17365/14, пункти 34 і 35, від 17 травня 2018 року. Також у рішенні від 08 лютого 2024 року в справі «Єсічко та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що у своїй аргументації суд не розглянув аргументи заявників щодо нестабільності їхньої ситуації чи особливостей обставин, за яких вони переїхали у спірну кімнату. Суд також жодним чином не вказав, що він намагався оцінити бажання позивача - органу державної влади - звільнити спірну кімнату на користь незазначених третіх сторін попри твердження заявників, що збереження цього житла було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ зазначив, що не може визнати, що національні органи влади навели «достатні підстави», аби довести існування «нагальної суспільної потреби» у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість «пропорційності» такого виселення у розумінні статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. Суд зауважує, що законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що виселення відповідача буде для нього надмірним тягарем, оскільки встановлені обставини справи, зокрема тривалість проживання у спірній будівлі з 2010 року, проведення ремонтних робіт, сплата комунальних послуг, відсутність іншого, належного на праві власності нерухомого майна є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне приміщення житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що втручання у права [PERSON] на користування нерухомим майном могло переслідувати законну мету, а саме захист прав інших осіб, тобто виселення мало законодавчі підстави. Крім того, позивач не обґрунтував у позові суспільної необхідності такого втручання, як виселення [PERSON] та пропорційності вжитих заходів, з урахуванням наявних у справі обставин. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову Військовій частині [NUMBER] у задоволенні позову. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed