Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІ ІНВЕСТ ФІНАНС» (найменування станом на дату укладання оспорюваних договорів - ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРІУС БУМ» (найменування станом на дату укладання оспорюваних договорів - ТОВ «Інфінанс»), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІ ІНВЕСТ ФІНАНС» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ КАПІТАЛ», про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів та захист персональних даних. Позовні вимоги мотивовано тим, що на момент подачі позову з позивачки вимагають гроші за послуги, яких вона не отримувала, не давала згоди на їх надання, не укладала договорів з відповідачами. Без згоди отримувала зі сторони відповідачів, а наразі від залучених ними осіб дзвінки, листи та повідомлення з вимогами повернути гроші, оплатити послуги, неустойку, що є порушенням прав позивачки як споживача, що передбачено п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 19 та п. 2 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, відповідачі та залучені ними особи незаконно володіють та розпоряджаються персональними даними позивачки, втручаються в особисте життя тощо. Неодноразові звернення до відповідачів не призвели до врегулювання ситуації, а порушення її прав триває і надалі. Вказані обставини змусили позивачку звернутися до суду. Сторони та треті особи будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки [PERSON]. подала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у відсутність позивачки та її представника. Відповідачі правом подати відзив на позовну заяву не скористалися. Представник третьої особи ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Змієвська Т.П. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». У відповідності до порядку, встановленого ст. ст.280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання правочину недійсним. З матеріалів справи встановлено, що у період з 08 грудня 2020 р. по 25 січня 2021 року невідомі особи здійснили від імені позивачки [PERSON] реєстрацію на 9-ти онлайн-сервісах кредитування і, скориставшись особистими та персональними даними позивачки, оформили 6 кредитів з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій. При цьому позивачка не подавала заявок на отримання онлайн-кредитів та не мала волевиявлення на оформлення кредитних договорів. Грошові кошти на належні позивачці рахунки не надходили, що підтверджується довідками з банківських установ. Позивачка не отримувала на свій телефон чи електронну пошту одноразові електронні ідентифікатори чи будь-які інші повідомлення стосовно оформлення кредитних документів. Про існування спірних кредитних договорів позивачка дізналася 9 лютого 2021 року, коли її родичам почали надходити телефонні дзвінки та повідомлення від осіб, які представлялися працівниками фінансової компанії «Cashberry» та вимагали сплатити грошові кошти, які позивачка нібито отримала від цієї організації. 05.03.2021 року позивачка отримала лист від ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» з вимогами погасити кредит, оформлений на її ім`я. Згодом почали надходити листи і від інших фінансових компаній. Для з`ясування ситуації позивачка звернулася до Українського бюро кредитних історій (УБКІ). Отримавши звіт, побачила інформацію про 6 кредитів, яких не оформляла, а також 7 поданих від імені позивачки заявок на онлайн кредити. Згідно зі звітом УБКІ від 25.09.2021 р., невстановлені особи від імені [PERSON] уклали договори з наступними фінансовими компаніями: 1) ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (відповідач 1): - договір № 10003015947 від 22.01.2021 р. на суму 500 грн (закритий 22.01.2021 р.); - договір № 10003016016 від 22.01.2021 р. на суму 7300 грн; 2) ТОВ «Інфінанс» (відповідач 2): - договір № 0635214093/1 від 04.01.2021 р. на суму 5000 грн; 3) ТОВ «Лінеура Україна» (договір від 08.12.2020 р. на суму 800 грн був миттєво закритий 08.12.2020 р., після чого невідомою особою одразу було подано заявку на більшу суму, яку товариство відхилило); 4) ТОВ «СОС Кредит»: договір від 04.01.2021 р. на суму 5 000 грн (закритий 04.01.2021 р.); договір від 04.01.2021 р. на суму 6 000 грн анульований товариством після проведеної внутрішньої товариством після проведеної внутрішньої перевірки. Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ТОВ «ІНФІНАНС» отримали листи 11.05.2021 року, однак відповіді не надали, звернення позивачки проігнорували. З метою з`ясування викладених обставин позивачка надіслала звернення до Національного банку України. У відповіді від 27.08.2021 р. зазначалося, що задля об`єктивного розгляду викладених позивачкою питань Національний банк України надіслав до товариств (фінансових компаній) відповідні запити. У відповідь на запит НБУ ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (зараз - ТОВ «КОМПАНІ ІНВЕСТ ФІНАНС») зазначило, що від імені позивачки з Товариством 22.01.2021 р. укладено договір № 10003016016 на суму 7300 грн, які були перераховані на банківську картку № [NUMBER] . Згідно з інформацією, яку надало ТОВ «ІНФІНАНС» (зараз - ТОВ «СПЕРІУС БУМ»), грошові кошти за укладеним з використанням персональних даних позивачки договором № 0635214093/1 від 04.01.2021 р. в сумі 5000 грн були перераховані на банківську картку [NUMBER] . У відповідь на запит Національного банку ТОВ «СОС КРЕДИТ» надало інформацію про те, що 04.01.2021 р. у ТОВ «СОС КРЕДИТ» від імені позивачки невідомі особи оформили два кредитні договори. За результатами проведення внутрішньої перевірки товариство анулювало договори, списало заборгованість та видалило персональні дані позивачки зі своєї бази даних. Позивачка не є власницею жодного з банківських рахунків, які були використані невідомими особами для отримання кредитних грошей за укладеними від мого імені договорами. Так, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» перерахувало грошові кошти за договором №10003016016 в сумі 7300 грн на картку № [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ «Ощадбанк». Згідно листа АТ «Ощадбанк» за вих. № 106.34-50/144 від 31.08.2021 р., зазначено, що станом на 31.08.2021 р. у позивачки немає відкритих діючих рахунків. Останній рахунок був відкритий 24.07.2012 р. і закритий 24.12.2012 р. Номер платіжної картки [NUMBER] позивачці не належить. ТОВ «ІНФІНАНС» грошові кошти в сумі 5000 грн перерахувало на банківську картку [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ «ОКСІ БАНК», до якого позивачка звернулася із запитом. У відповіді на лист (вих. № 1110/1199 від 09.07.2024 р.,) банк зазначив, що позивачка не є клієнтом АТ «ОКСІ БАНК» та відповідно не маю жодних рахунків (відкритих чи закритих). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Отримання грошових коштів особою, яка не є стороною кредитного договору, суперечить не лише нормам матеріального права, а й істотним умовам оспорюваних договорів та положенням, якими фінансові компанії регулюють свою діяльність. У даному випадку всупереч істотним умовам договорів та Правил ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» і ТОВ «ІНФІНАНС», кредитні грошові кошти були перераховані не на користь Позичальника (особи, від імені якої укладалися договори), а на картки невідомих осіб, які не є сторонами договорів. Зазначене суперечить положенням Закону України «Про електронну комерцію» та загальним правилам укладення кредитних договорів. При оформленні оспорюваних договорів та видачі кредитних грошових коштів відповідачі не з`ясували, чи співпадає особа Позичальника, від імені якого замовлено кредит, з особою власника банківської картки. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». При реєстрації облікових записів і оформленні спірних кредитних договорів невідомими особами використовувався мобільний номер [NUMBER] . Позивачка стверджує, що вказаним номером не користувалася тривалий час (кілька років), у зв`язку з чим він був деактивований. При особистому зверненні до представництва ТОВ «Лайфселл» в м. Ужгороді їй повідомили, що номер [NUMBER] після деактивації був знову придбаний іншою особою в грудні 2020 року за межами Закарпатської області і наразі є активним. Отже, одноразові ідентифікатори для укладення правочинів надсилалися на не належний позивачці номер телефону, [NUMBER] , вказаний невстановленою особою під час реєстрації в ІТС фінансових компаній. Таким чином, спірні договори отримала і підписала стороння особа. У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивачка неодноразово зверталася з заявами правоохоронних органів у т.ч. до Ужгородського районного управління поліції ГУНП у Закарпатській області. Через бездіяльність дізнавача, звертися зі скаргою до суду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07.05.2021 р. (справа № 308/5608/21) Ужгородське РУП ГУ НП в Закарпатській обл. було зобов`язано внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за моєю заявою відповідно до ст. 214 КПК України. Наприкінці травня 2021 р. отримала від дізнавача Бровдія А.В. витяг з ЄРДР 14.05.2021 р. за № 12021078030000466 із зазначенням правової кваліфікації за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, та Пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. В подальшому кримінальне провадження було закрито. 24.11.2021 р. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою у справі № 308/15034/21 задовольнив скаргу позивачки та скасував постанову заступника начальника сектору дізнання Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Поляк М.І. про закриття кримінального провадження № 12021078030000466. Інформація щодо результатів розслідування кримінального провадження наразі відсутня. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На момент оформлення договорів з відповідачами були відсутні волевиявлення та внутрішня воля позивачки на їх укладення. Про існування зазначених договорів позивачка дізналася вже після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа персональними даними позивачки та вказала не належні позивачці рахунки, на які були зараховані грошові кошти за оспорюваними кредитними договорами. Як вбачається із матеріалі справи від позивачки вимагають гроші за договорами, яких вона не укладала, що законодавчо підпадає під агресивні форми підприємницької практики, а саме п.п. 3, 4 ч. 5, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та неоднозначної згоди на її придбання та здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача. Враховуючи це положення ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначена агресивна форма підприємницької практики вчиняється тоді, коли виконавці (відповідачі) вважають, що правочин відбувся, тобто кредитні договори укладено, але без згоди позивача. Дії відповідачів є нечесною підприємницькою практикою, яка прямо заборонена статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: 1. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з ст. 203 ЦК України додержання таких вимог є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: волевиявлення 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, вказаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використаннями нечесної підприємницької діяльності, зокрема, з підстав зазначених вище. За таких обставин, суд приходить до переконання, що спірні кредитні договори укладені від імені позивачки з відповідачами з використанням нечесної підприємницької практики, тому підлягають визнанню недійсними. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постанові від 03.02.2023 року у справі № 757/22453/20-ц, провадження № 61-11009св22 за результатами розгляду касаційної скарги ТОВ «Фінансова Компанія «Гелексі» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 757/22453/20-ц прийшов до наступних висновків: «Верховний Суд погоджується, що під час проведення верифікації клієнта, Товариством не до кінця проведена ідентифікація особи, з якою укладається договір. А отже, за відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачкою, а не будь-якою іншою особою, та за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме позивачкою вказаних кредитних коштів, враховуючи, що кошти перераховані відповідачем на банківську картку № НОМЕР 1, яка позивачці ані АТ «Альфа Банк», ані АТ КБ «ПриватБанк» не видавалась, та не спростування відповідачем зазначених обставин, наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним». Відповідачами та залученими ними особами здійснена та продовжується незаконна обробка, збір, зберігання та інші дії з персональними даними позивачки. Це прямо суперечить ч. 5 ст. 6, ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про захист тому персональних даних» та ч. 2 ст. 32 Конституції України, оскільки згоду на обробку персональних даних позивачка не надавала, відповідно персональні дані позивачки підлягають видаленню. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачкою вимог та на підставі наданих доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо судового збору суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав, відповідно позивачка звільнена від сплати судового збору за заявлені нею чотири вимоги немайнового характеру, що випливають із порушення її прав, як споживача послуг. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з цим, з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 4 844,80 грн ( 1211,20 х 4) у рівних частинах з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved