Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

У листопаді 2025 року заявник [PERSON] , в інтересах якого діє представниця адвокатка Мацола А. В., заінтересована особа Міжгірська державна нотаріальна контора Хустського району Закарпатської області, звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту припинення зобов`язання та скасування запису про заборону на нерухоме майно. Заяву обґрунтував тим, що у жовтні 2025 року він звернувся до державного нотаріуса для отримання консультації з приводу оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (після зміни номеру 850), що належить йому на праві приватної власності. Однак під час перевірки нотаріусом документів він дізнався про те, що на цей житловий будинок ще 13.09.2006 було зареєстровано обтяження у виді заборони (архівний запис) на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 3724602, реєстратор: Міжгірська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення № 22 від 10.06.1988 Міжгірського відділення Держбанку, видане 11.05.1988, видавник: Міжгірське відділення Держбанку; особа майно/права якої обтяжуються власник: [PERSON] ; дата виникнення обтяження 1988; додаткові дані: архівний номер: 22, архівна дата: 10.06.1988, дата виникнення: 10.06.1988. Зазначене також підтверджується відповіддю державної нотаріуски Дунаєвої О. І. від 30.10.2025 на його запит. У зв`язку з отриманою інформацією стосовно накладення заборони на вказаний житловий будинок, що належить йому на праві приватної власності, він звернувся до Міжгірської державної нотаріальної контори для зняття такої. Проте державний нотаріус Міжгірської державної нотаріальної контори усно відмовила та роз`яснила йому, що відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 5.1 п. 5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики, за рішенням суду та в інших випадках, передбачених законом. Стверджував, що повідомлення кредитора про погашення позики отримати не можливо, оскільки він не є позичальником чи іпотекодавцем указаного вище майна. Підставою обтяження на житловий будинок стало повідомлення від 10.06.1988 Міжгірського відділення Держбанку, тобто в даному випадку кредитором є Міжгірське відділення Держбанку. Ставити вимогу перед цим кредитором про зняття обтяження з нерухомого майна не являється можливим, оскільки Міжгірське відділення Держбанку припинило свою діяльність ще в 1991 році. Правовий статус Держбанку СРСР безпосередньо перед розпадом СРСР визначався Законом СРСР «Про державний банк СРСР» № 1828-1 від 11.12.1990 року і Законом СРСР «Про банки і банківську діяльність» № 1829-1 від 11.12.1990. 20 березня 1991 року було прийнято Закон Української РСР № 872-ХІІ «Про банки і банківську діяльність та постанову Верховної Ради України № 873-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими Верховною Радою України Український республіканський банк Держбанку СРСР було оголошено власністю України і на його базі створено Національний банк України. Постановою Президії Верховної Ради України від 07.10.1991 №1605-ХІІ затверджено статут Національного банку України, в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України щодо Держбанку СРСР. За наведених підстав правонаступників Міжгірське відділення Держбанку немає. При цьому Міжгірською державною нотаріальною конторою 13.09.2006 накладено обтяження виді заборони на нерухоме майно, не перевіривши попередньо юридичну спроможність такого повідомлення, що є порушення його права власності та в свою чергу позбавляє можливості в повністю розпоряджатись ним своїм майном. Отже, єдиним суб`єктом, який мав право зініціювати і зняти вказане обтяження у позасудовому порядку - це Український республіканський банк Держбанку СРСР, який мав надати повідомлення про погашення ним позики (кредиту), однак наразі це не є можливим в силу його ліквідації. Посилаючись на наведені вище обставини просив суду: 1) установити факт припинення його зобов`язання перед Міжгірським відділенням Держбанку; 2) скасувати запис про вчинене обтяження у виді заборони на нерухоме майно (архівний запис № 3724602) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстрований 13.09.2006 за № 3724602, реєстратор: Міжгірська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: повідомлення № 22 від 10.06.1988 Міжгірське відділення Держбанку; об`єкт обтяження: будинок, адреса [ADDRESS] ; власник [PERSON] ; архівний номер: 22, архівна дата: 10.06.1988; дати виникнення 10.06.1988. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 листопада 2025 року відкрито провадження у цій справі за заявою [PERSON] в порядку окремого провадження. У судове засідання заявник [PERSON] та його представниця-адвокатка Мацола А. В., не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Водночас адвокаткою Мацолою А. В. було подано до суду заяву від 04.12.2025, в якій вона просила розгляд цієї справи провести без її та заявника участі, заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити (а.с.30,31). Представник заінтересованої особи Міжгірської державної нотаріальної контори також не з`явився у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. За таких обставин суд доходить висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного й обґрунтованого судового рішення. Положеннями ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~визначено,\~що\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що заявник [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 226211342 від 30.09.2020 (а.с.13,14). Із виписки з погосподарської книги, виданої виконавчим комітетом Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 21.08.2018 за № 225, щодо житлового будинку [ADDRESS] видно, що власником цього будинку є [PERSON] та після перенумерації будинків, проведеної у 1998-2000 роках, колишній номер будинку № [NUMBER] був змінений на № 850 (а.с.15). Як убачається з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 3724602 від 13.09.2006, то реєстратором Міжгірською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження на належний на праві приватної власності [PERSON] будинок [ADDRESS] на підставі повідомлення № 22 від 10.06.1988 Міжгірського відділення Держбанку (а.с.11). Із відповіді державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 30.10.2025 за № 190/01-16 слідує, що на житловий будинок [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , зареєстровано заборону відчуження цього будинку на підставі повідомлення Міжгірського відділення Держбанку від 10.06.1988 № 22, а згідно з реєстром Міжгірської державної нотаріальної контори для реєстрації заборон відчуження житлових будинків, а також арештів (заборони) накладених на будинки судовими та слідчими органами за 1988 рік, Міжгірською державною нотаріальною конторою до зазначеного реєстру було внесено запис про реєстрацію обтяження № 22 за повідомленням Міжгірського Ощадбанку від 10.06.1988 на житловий будинок [ADDRESS] , власником якого зазначено [PERSON] (а.с.12). Отже, підставою обтяження на належний заявнику житловий будинок стало повідомлення від 10.06.1988 Міжгірського відділення Держбанку, тобто в даному випадку кредитором є Міжгірське відділення Держбанку. Ставити вимогу перед цим кредитором про зняття обтяження з нерухомого майна являється неможливим, оскільки Міжгірське відділення Держбанку припинило свою діяльність ще у 1991 році. Правовий статус Держбанку СРСР безпосередньо перед розпадом СРСР визначався Законом СРСР «Про державний банк СРСР» № 1828-1 від 11.12.1990 і Законом СРСР «Про банки і банківську діяльність» № 1829-1 від 11.12.1990. 20 березня 1991 року було прийнято Закон Української РСР № 872-ХІІ «Про банки і банківську діяльність» та постанову Верховної Ради України № 873-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими Верховною Радою України Український республіканський банк Держбанку СРСР було оголошено власністю України і на його базі створено Національний банк України. Постановою Президії Верховної Ради України від 07.10.1991 № 1605-ХІІ затверджено статут Національного банку України, в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України щодо Держбанку СРСР. За наведених підстав правонаступників Міжгірського відділення Держбанку не має. Отже, єдиний суб`єкт, який мав право зініціювати і зняти вказане обтяження у позасудовому порядку - Український республіканський банк Держбанку СРСР, однак надати відповідне повідомлення [PERSON] не може в силу його ліквідації. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК Украйни). Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду\~(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 598, 599 ЦК України). Статтею 609 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини /аналогія закону/ (ч. 1 ст. 8 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 295/7291/20 у Цивільному кодексі України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому Касаційний Суд виснував, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21)). Отже, в цій справі установлення даного факту не пов`язане з вирішенням спору про право. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 /провадження № 61-51сво18/, постанова Верховного Суду від 12 січня 2024 року у справі № 335/6717/23 /провадження № 61-15734ск23/). Вирішення заявлених вимог в іншому порядку, окрім судового, не є можливим. Під час розгляду даної заяви спору про право встановлено не було. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного вище суд доходить висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними відповідними доказами у справі, а відтак його заява підлягає до задоволення. За загальним правилом ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження понесені учасниками справи судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved