Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

І. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У березні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - «Позивач»), в інтересах якого діє його представник, звернулося до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення переплати пенсії. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на такі обставини. Відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мають особи потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи в зазначеній зоні, але не більше 5 років, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Початкова величина зниження пенсійного віку 2 роки встановлюється лише особам, які про-живали чи працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Відповідно підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок) затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, при призначенні пенсії за віком потерпілим від Чорнобильської катастрофи необхідно надати документи про (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організація-ми), посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності). Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 08.08.2024 року [PERSON] звернулася до відділу обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додавши до заяви необхідний пакет документів. Документи опрацьовувались за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління ПФУ у Вінницькій області та Кіровоградській. Рішенням Головного управління ПФУ у Вінницькій області від 15.08.2024 N? 104250019881 [PERSON] призначено пенсію за віком з 10.05.2024 року. Суму призначеної пенсії і доплату за період з 10.05.2024 року по 31.08.2024 року включено до додаткової виплатної відомості серпня 2024 року. Після проведення додаткової перевірки вірності прийнятого рішення було встановлено наступне. Згідно поданих документів встановлено, що заявниця проживала в IV зоні посиленого радіо-логічного контролю, станом на 01.01.1993 року - 0 р. 05 м. 06 д., що є недостатнім для визначення права на пенсію, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За доданими документами не взято до уваги період проживання з 01.07.1988 року по 12.09.2006 року в IV-зоні посиленого радіологічного контролю згідно з довідкою №1 від 06.08.2024 року, виданої ЖБК «СПУТНИК», оскільки відсутні посилання на первині документи. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період роботи з 12.07.1989 по 30.11.1989 року в Російській Федерації згідно уточнювальної довідки №296 від 08.12.1989 року, оскільки в документі відсутній наказ та його дата на прийняття на роботу, крім того страховий стаж зараховується на території РФСР по 31.12.1991 року при умові, якщо заявниця в заяві на призначення пенсії зазначить інформацію щодо отримання/неотримання пенсії на території Російської Федерації; - період роботи заявниці зазначений в трудовій книжці [NUMBER] , дата заповнення 01.12.1993 року, з 01.01.1994 року по 01.06.1996 року, оскільки в записі №6 про звільнення з роботи відсутній підпис, посада та ініціали відповідальної особи, яка здійснювала запис, чим порушено вимоги «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої Наказом Міністерства праці України №38 від 29.07.1993р. За результатом додаткової перевірки вірності прийнятого рішення Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області 11.12.2024 року відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку, згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не підтверджено факт проживання (роботи) заявниці станом на 01.01.1993 року в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років згідно поданих заявницею документів. За результатом перегляду призначеного рішення сума надміру виплачених коштів [PERSON] за період з 10.05.2024 року по 30.11.2024 року становить 65016,74 гривень, 13.12.2024 року до АТ «ОТП БАНК» направлено лист №1000-0401-8/193012 про повернення пенсійних коштів за період з серпня 2024 року по листопад 2024 року в сумі 65016,74 грн. 16.12.2024 року установою АТ «ОТП БАНК» кошти повернуто в межах наявного залишку - 28141,79 грн. Листом від 24.12.2024 №1000-0404-8/197919 [PERSON] повідомлено про переплату пенсії та запропоновано в добровільному порядку вирішити питання щодо повернення коштів. Також телефоном за номером [NUMBER] [PERSON] неодноразово повідомлялось про повернення коштів. Станом на 10.02.2025 року кошти пенсіонером не повернуто. Сума отриманих коштів [PERSON] за період з 10.05.2024 року по 30.11.2024 року становить 36874 грн. 95 коп. З огляду на викладене Позивач просив суд стягнути з Відповідача на його користь грошові кошти в сумі 36874,95 грн. та судові витрати по справі. Рух справи. Процесуальні рішення. Заяви по суті. 07.04.2025 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.24). 23.07.2025 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» представником Позивача було подано додаткові пояснення у справі (а.с. 54-56). 11.08.2025 року до канцелярії суду представником Позивача подано клопотання про долучення доказів (документів) до матеріалів справи (а.с. 69). 04.11.2025 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» представником Відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Зауважила, що вимоги Позивача ґрунтуються на проведенні додаткової перевірки вірності прийнятого рішення про призначення пенсії Відповідачу, під час якої було встановлено, що згідно з поданими документами заявниця проживала в IV зоні посиленого радіологічного контролю, станом на 01.01.1993 року - 0 р. 05 м. 06 д., що є недостатнім для визначення права на пенсію, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак 11.12.2024 року Відповідачу було відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку, згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не підтверджено факт проживання (роботи) заявниці станом на 01.01.1993 року в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років згідно поданих заявницею документів». При цьому [PERSON] народилася [INFO] . Пенсія за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за № 796, у разі підтвердження права на таке зниження, може бути призначена при досягненні нею 55 років, тобто з 10.05.2024 року. Єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за № 796, є відповідне посвідчення. Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.11.2019 року у справі №572/47/17, від 15.01.2021 року у справі №520/7846/17. 11.06.1993 року Київською обласною державною адміністрацією було видано [PERSON] , посвідчення категорії 4 серії [NUMBER] - посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю. Указане посвідчення є дійсним. Разом з цим, з боку Позивача, будь-яких доказів про зловживання з боку [PERSON] або подання нею недостовірних відомостей при зверненні з заявою про призначення пенсії Позивачем не надано. Крім того, факти зловживання пенсіонером не наведені і в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 11.12.2024 року. Таким чином, переплачені суми пенсії можуть бути утримані Позивачем лише за умови зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним, а отже можливості для прийняття рішення про стягнення сум переплати у випадку неправильного обчислення розміру пенсії працівником пенсійного органу чи у зв`язку з автоматизованою помилкою, законодавством не передбачено. При цьому, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Позивач Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області в позовній заяві не надає жодних доказів на підтвердження обставин зловживання чи недобросовісності з боку Відповідача [PERSON] . Так само, не надано результатів службової перевірки щодо помилки працівників при розрахунку пенсійного забезпечення чи доказів про збій програмного забезпечення, що спричинило надлишкові виплати. Враховуючи, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області не доведено зловживань з боку Відповідача щодо подання нею недостовірних відомостей, і не наведено таких обставин, підстави для утримання з Відповідача надміру виплаченої пенсії відсутні, а тому позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення переплати пенсій в сумі 36874 грн. 95 коп. є безпідставними та задоволенню не підлягають (а.с. 73-88). 01.12.2025 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» представником Позивача було подано відповідь на відзив, у якому остання зазначила, що 08.08.2024 року [PERSON] звернулася до відділу обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додавши до заяви, зокрема, довідку №1 від 06.08.2024 року, видану ЖБК «СПУТНИК», згідно якою Відповідач була зареєстрована та постійно проживала у період з 01.07.1988 року по 12.09.2006 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем було надано документ про проживання, який виданий органам не уповноваженим Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на видачу довідок про реєстрацію місця проживання та суперечить інформації, зазначеній у довідці № 296 від 08.12.1989 року, виданої Військовою частиною № [NUMBER] . Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, [PERSON] звернулася та надала до органів Пенсійного фонду України документи про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання особи, невстановленої форми та виданої не уповноваженим на це органом (а.с. 92-94). 04.12.2025 року у судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві, додатковим поясненням у справі, а також відповіді на відзив. У судове засідання Відповідач/її представник не з`явилися, до канцелярії суду представником Відповідача подано заяву про слухання справи без її участі (а.с. 101-102). ІІ. Мотивувальна частина. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 08.08.2024 року Відповідач звернулася до відділу обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 5-7). До заяви про призначення пенсії, поряд із іншими документами, Відповідачем було додано: довідку від 06.08.2024 року № 1, видану Житлово-будівельним кооперативом «СУПУТНИК», відповідно до якої Відповідач була зареєстрована та постійно проживала у період з 01.07.1988 року по 12.09.2006 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67); довідку № 296 від 08.12.1989 року, видану Військовою частиною № [NUMBER] , відповідно до якої Відповідач з 12.07.1989 року по 30.11.1989 року працювала кладовщиком та звільнена відповідно до законодавства РСФСР (а.с. 68). Документи опрацьовувались за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління ПФУ у Вінницькій області та Кіровоградській. Рішенням Головного управління ПФУ у Вінницькій області від 15.08.2024 №104250019881 [PERSON] призначено пенсію за віком з 10.05.2024 року. Суму призначеної пенсії і доплату за період з 10.05.2024 року по 31.08.2024 року включено до додаткової виплатної відомості серпня 2024 року. Після проведення додаткової перевірки вірності прийнятого рішення Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області 11.12.2024 року Відповідачу було відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» оскільки не підтверджено факт проживання (роботи) заявниці станом на 01.01.1993 року в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років згідно поданих заявницею документів (а.с. 11). Норми процесуального і матеріального права, якими керується суд. Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст.80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У той же час Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне і пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Висновки суду. Як прямо випливає з наведених норм чинного законодавства України суми пенсій, виплачені надміру, можуть бути стягнуті з пенсіонера лише за умови або наявності рахункової помилки, або зловживань/недобросовісності з боку останнього чи подання страхувальником недостовірних даних. При цьому, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15 у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №173/424/17 зазначено, що обов`язковою умовою стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення її на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому разі суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника. При цьому, порядок утримання (стягнення) надміру виплачених сум пенсій визначений статтею 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за правилами яких суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів ПФУ чи в судовому порядку (не більше як 20 % пенсії). Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які було відомо пенсіонеру. Таким чином, відповідальність за достовірність даних, що враховуються при виплаті пенсії, а також обов`язок відшкодовувати надміру виплачені суми соціальних виплат, несуть пенсіонери - у разі не повідомлення органу пенсійного фонду про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, а також страхувальники внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів. Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити факт переплати пенсії у зв`язку із поданням недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми соціальних виплат у розмірі, що суперечить вимогам Закону. Утім, у даній справі Позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності рахункової помилки з боку органів Пенсійного фонду при призначення та виплаті пенсії Відповідачу на підставі поданої нею заяви від 08.08.2024 року та доданих до заяви документів. Також до суду Позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту зловживань з боку Відповідача у даних спірних правовідносинах, як і не надано пояснень у чому такі зловживання проявлялися. Так обидві довідки, які спочатку стали підставою для призначення пенсії Відповідачу, а потім підставою для відмови у такому призначенні, а саме довідка Житлово-будівельного кооперативу «СУПУТНИК» від 06.08.2024 року № 1 (а.с. 67) та довідка №296 від 08.12.1989 року Військової частини № [NUMBER] (а.с. 68), надавалися Відповідачем Позивачу разом із заявою про призначення пенсії. Відтак Позивач, при первинному призначенні пенсії Відповідачу, не був позбавлений можливості перевірити відомості, указані в таких довідках, а також взяти такі відомості до уваги при вирішенні питання про призначення пенсії. Тобто Відповідач, реалізуючи своє право на звернення до Позивача за призначенням їй пенсії, лише надала наявні у неї документи, не приховуючи від останнього жодної інформації. Суд враховує, що при вирішенні питання про відмову в призначенні пенсії орган Пенсійного фонду не проводив жодного перевірки щодо достовірності підстав для видачі указаних довідок, а лише по іншому підійшов до оцінки змісту відповідних документів, чого він не був позбавлений можливості зробити при первинному призначенні пенсії Відповідачу. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів. ІІІ. Щодо судового збору. Згідно з п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю, витрати по сплаті судового збору необхідно залишити за Позивачем. ІV. Резолютивна частина. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed