Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

До Хаджебейського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 19.09.2019 р., між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис № 3097, від 19.03.2025 року. На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/2370/25 від 20.03.2025 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Причиною звернення до суду стало те, що під час шлюбу, але за особисті кошти [PERSON] було придбане нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що вищезазначене майно не є спільною сумісною власністю з колишнім чоловіком, [PERSON] , та вимушена звернутися з таким позовом за захистом своїх прав власника нерухомого майна. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу №1308 від 28.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., [PERSON] відчужила власне нерухоме майно на користь третьої особи за адресою: [ADDRESS] , яке належало позивачу до реєстрації шлюбу з [PERSON] , і яка в цілому складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за грошові кошти в розмірі 797,910 грн. 00 коп. (сімсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот десять гривень, нуль нуль копійок). (а.с.60-61) За грошові кошти, які вона отримала внаслідок продажу власного нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , позивач 31.10.2023р. придбала інше нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Для придбання нового майна та покриття неістотної різниці між вартістю проданого майна та вартістю придбаного майна, позивач додатково отримала у позику кошти. Громадянка [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики грошових коштів від 04.06.2023 року, в якому позикодавець ( [PERSON] ) передала позичальнику ( [PERSON] ) у власність грошові кошти у розмірі 150,000 грн. 00 коп. (сто п`ятдесят тисяч гривень, нуль нуль копійок). Ці кошти громадянка [PERSON] отримала від третіх осіб на підставі договору купівлі продажу (однієї четвертої) частки квартири [ADDRESS] від 26.04.2023 р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Ланіною В.І. за №656.(а.с.65-66,67-70) В цілому дані кошти покривали витрати на придбання майна у покупців - 905,565 грн. 00 коп. (дев`ятсот п`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень, нуль нуль копійок), а також нотаріальні витрати на вчинення даного правочину з придбання нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що за рахунок продажу власного нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та за рахунок коштів, залучених за договором позики грошових коштів від 04.06.2023 року отримала достатній розмір грошових коштів для придбання нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок цього, 31.10.2023 року, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу №1442, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., за яким вона стала титульним власником квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 45,6 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., за свої власні грошові кошти в розмірі 905,565 грн. 00 коп. (дев`ятсот п`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень, нуль нуль копійок).(а.с.62-64) Свідки у судовому засіданні підтвердили джерело походження коштів на придбання спірного нерухомого майна. Матеріалами справи доводиться, що [PERSON] не приймав фінансової участі у придбанні нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , спірне майно було придбано за власні грошові кошти позивача, переважно отримані внаслідок продажу власного майна, тому, незважаючи на те, що воно було придбано на момент її перебування в шлюбі з [PERSON] , квартира повність належить [PERSON] . З огляду на фактичні обставини справи, суд вважає, що позовна заява підлягає до задоволення. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 2 СК України - Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова КЦС ВС від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61 13953cв19). Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Постанови КЦС ВС від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19, від 06.11.2024 у справі № 405/1459/20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (№ 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання; постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц (провадження № 61-20010св19) визначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: (1) час набуття майна; (2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Особисті кошти це грошові кошти, що належать одному з подружжя і не є результатом спільної праці або спільних доходів подружжя під час шлюбу. Це можуть бути кошти, які належали йому до шлюбу або були отримані під час шлюбу, але не є результатом спільної праці подружжя. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, у якій зроблено висновок, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки той із подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Приписами статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що оскільки кошти, що передавалися позивачу передавалися їй особисто, а не в інтересах сім`ї що підтверджено матеріалами справи, зобов`язання за ним несе [PERSON] особисто, позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Outcome: approved