Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

28.05.2025 року РА ЗМР по Комунарському району, як орган опіки та піклування, звернулася до суду в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтовує настуним. На профілактичному обліку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебувають діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Підставою для взяття на облік є те, що діти постраждали від фізичного та психологічного насильства у родині. У грудні 2024 року до служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради надійшло повідомлення ВП №4 ЗРУП ГУНП України в Запорізькій області про те, що 24.12.2024 року перебуваючи в стані алкогольного сп яніння вітчим [PERSON] , 1982 р.н., у присутності матері - [PERSON] , [INFO] , котра також перебувала в стані алкогольного сп яніння, спричинив тілесні ушкодження неповнолітній [PERSON] , [INFO] , а саме розбив ніс, підборіддя, травмував мізинець. Зі слів дитини, вітчим завдавав удари руками, ногами та пательнею. Малолітню [PERSON] , [INFO] , вітчим штовхнув. У зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дітей, їх було вилучено та за Актом органу поліції України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку влаштовано до КРІП «ЗОКДЛ» ЗОР. 26.12.2024 р., 27.12.2024 р. спеціалістами відділу здійснювалися виходи за адресою проживання родини: [ADDRESS] , однак потрапити до помешкання або поспілкуватися з мешканцями не вдалося, телефон матері не відповідав. Спеціалістом відділу було проведено бесіду з [PERSON] , 2008 р.н, яка перебувала в лікарні. Дитина повідомила, що у 2017 році вони разом з мамою та сестрою переїхали до м. Запоріжжя з російської федерації, де проживали раніше з батьком. Батько - [PERSON] , по відношенню до дружини та дітей поводився жорстоко. Після переїзду до України проживали разом з бабусею [PERSON] , [INFO] , та тіткою [PERSON] , 1971 р.н., за адресою: [ADDRESS] . З того моменту мати [PERSON] займалася особистим життям, вела асоціальний спосіб життя, зловживала алкоголем, вони з сестрою перебували на утриманні бабусі та тітки. З 2021 року мати почала стосунки з [PERSON] , неодноразово була ним побита, разом з ним зловживали алкоголем. 15.12.2024 р. мати захотіла налагодити стосунки з дітьми та прийшла за ними до бабусі та забрала їх за своїм місцем проживання: [ADDRESS] (дім є власністю матері [PERSON] ), де вони й проживали з 15.12.2024 по 24.12.2024 р. В цей час [PERSON] перестала виходити на онлайн навчання, після роботи неповнолітня [PERSON] допомагала сестрі виконувати домашнє завдання. 24.12.2024 р. мати разом із співмешканцем вкотре сильно напилися та вчинили конфлікт, після сутички у домі вимкнулося світло. Аби з ясувати ситуацію, [PERSON] пішла до дорослих, потрапила до конфлікту між ними та отримала травми, нанесені вітчимом. Сестру вітчим штовхнув, через що дівчинка отримала синці на спині. За час перебування дітей у лікарні мати лише одноразово зателефонувала їм. 30.12.2024 р. спеціалістами відділу служби здійснено вихід за адресою проживання бабусі - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час розмови жінка підтвердила слова дітей, а також зазначила, що донька веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкоголем, не бере участі у вихованні дітей. Жінка має намір тимчасово влаштувати онучок до своєї родини. Відповідно до акту обстеження умов проживання для дітей створено всі необхідні умови для життя та розвитку. Відповідно до наказів служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 5591 та 5592 від 30.12.2024 р. дітей [PERSON] , 2008 р.н., та [PERSON] , 2015 р.н., тимчасово влаштовано до родини бабусі [PERSON] . Крім того, 30.12.2024 р. здійснено вихід за адресою проживання матері дітей - [PERSON] . Жінка перебувала вдома. З її слів [PERSON] , наразі мешкає окремо. Вона підтвердила факт того, що зловживає алкоголем, також повідомила, що на теперішній час не може піклуватися про доньок, оскільки не має власного житла, немає роботи, немає коштів. Також встановлено, що умови проживання незадовільні, помешкання потребує ремонту, кругом брудно, меблі частково зламані, кімната, в якій деякий час проживали дівчата не опалюється. Також жінка не змогла пояснити чому до цього часу не вирішено питання отримання доньками громадянства України. У квітні 2025 р. мати з явилася до відділу служби та повідомила що в її житті нічого не змінилося, вона не може приділяти увагу вихованню дітей і не заперечує аби в неї відібрали дітей на один рік без позбавлення її батьківських прав. Батьком дітей є [PERSON] , [INFO] , громадянин російської федерації, наразі проживає в м. Курськ. Під час бесіди з [PERSON] , встановлено, що раніше родина проживала в росії. Батьки розвелися, коли дівчинці було приблизно 9 років. Батько постійно застосовував до матері та дитини фізичну силу, знущався з них, що стало приводом розлучення та втечі до України. З того часу жодного контакту з батьком вони не підтримують, допомоги він не надає. Діючи відповідно до чинного законодавства, відділ служби у справах дітей звернувся з поданням до РА ЗМР по Комунарському району, як органу опіки та піклування, про вирішення питання доцільності звернення до Комунарського районного суду м. Запоріжжя про відібрання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , та батька - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав, та стягнення аліментів на утримання дітей. Посилаючись на зазначене, просить відібрати дітей у матері та батька без позбавлення їх батьківських прав, та стягнути з останніх аліменти на утримання дітей на користь будь-якої особи, яка буде здійснювати опіку/піклування, у розмірі не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений судом своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій зазначила, що вона позов визнає в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує, справу просить розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим налженим чином про дату та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1). Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 2). Відповідно до вимог ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч. 1). Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2). Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч. 3). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю, а [PERSON] , [INFO] , є батьком неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 07.10.2015 р. відділом ЗАЦС адміністрації Сеймського округу м. Курськ Курської області), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 06.10.2015р. відділом ЗАЦС адміністрації Центрального округу м. Курська). Частиною першою ст. 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. В судовому засіданні встановлено, що позов про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав пред`явлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення матері та батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. У рішенні в справі «Мамчур проти України» Європейський суд зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення ВП №4 ЗРУП ГУНП України в Запорізькій області, 24.12.2024 року перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вітчим [PERSON] , 1982 р.н., у присутності матері - [PERSON] , [INFO] , в стані алкогольного сп яніння, спричинив тілесні ушкодження неповнолітній [PERSON] , [INFO] , малолітню [PERSON] , [INFO] , вітчим штовхнув. Актом органу поліції України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 24.12.2024 року у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , вилучено та влаштовано до КНП «ЗОКДЛ» ЗОР. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 30.12.2024 року здійснено вихід за адресою проживання бабусі - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де для дітей створено всі необхідні умови для життя та розвитку. Відповідно до наказів служби(управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 5591 та 5592 від 30.12.2024 року дітей [PERSON] , 2008 р.н., та [PERSON] 2015 р.н., тимчасово влаштовано до родини бабусі [PERSON] . Відповідно до заяви від 07.04.2025 року відповідачка [PERSON] повідомила, що в її житті нічого не змінилося, вона не може приділяти увагу вихованню дітей і не заперечує аби в неї відібрали дітей на один рік без позбавлення її батьківських прав. Відповідно до довідки № 01-22/01 від 02.01.2025 року Запорізької гімназії № 103 ЗМР [PERSON] батьківські збори не відвідує, зв`язок із класним керівником не підтримує, на телефонні дзвінки не відповідає. З огляду на встановлене, вбачається, що відповідачі в порушення вимог ст. ст. 150, 152, 155, 180 СК України, ухиляються від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню своїх неповнолітніх дітей, а тому суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги та відібрати неповнолітню - [PERSON] , [INFO] , малолітню [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , та батька - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей. Частиною четвертою ст. 170 СК України передбачено, що при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Статтею 180 СК України врегульовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Встановлюючи розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на утримання дітей, суд виходить з того, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у 2025 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня складає 3 196,00 грн. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі є працездатними особами, доказів того, що за станом здоров`я вони не можуть працювати, а їх матеріальний стан не дозволяє виконати рішення суду, останніми надано не було. З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи інтереси дітей, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на період відібрання дітей у батьків, починаючи стягнення з 28.05.2025 року, оскільки, на підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про відібрання дітей, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей підлягають стягненню на увесь цей період. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення аліментів, тому суд дійшов висновку про стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави, в тому числі і за вимогу про відібрання дітей. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved