Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 21.07.2007 р. між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, під час якого у подружжя сторін народжились діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу 20.03.2024 року позивачем та відповідачкою придбано легковий автомобіль марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Проте дружина позивача не дозволяє [PERSON] користуватися цим автомобілем, порушуючи його права як власника на користування, володіння та розпорядження своєю власністю. Також йому стало відомо, що [PERSON] має намір продати цей автомобіль без відома та згоди позивача. Оскільки вирішити спір між сторонами у позасудовому порядку неможливо, то просив суд визнати такий автомобіль спільною сумісною власністю подружжя сторін та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник позивача, адвокат Ярошевський О. Т., підтримуючи заявлені в інтересах [PERSON] позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові, який просив суд задовольнити повністю. Ані відповідач, [PERSON] , ані її представник, адвокат Мартинова Н. Ю., у судове засідання не з`явились повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Виходячи зі змісту ст. 223 ЦПК, за якою неявка у судове засідання сторін по справі, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у даному випадку не перешкоджає розгляду позову [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що з 21 липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис від 21 липня 2007 року № 06, виданий виконкомом Дмитрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Під час шлюбу у подружжя сторін народились діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими виконкомом сільської ради Новоданилівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, актові записи № 03 від 01 червня 2010 року та № 01 від 22 січня 2014 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] вбачається, що транспортний засіб марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] зареєстрований 20.03.2024 року за [PERSON] . Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може, натомість, довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд в цьому сенсі зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Отже, на підставі переліченого вмотивування суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя сторін на автомобіль марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] відповідачкою суду не було надано. Суд на підставі викладеного вмотивування дійшов висновку, що спірне рухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки, як подружжя, яке було набуте ними спільно за час їх перебування у шлюбі. За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином суд зауважує, що, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Натомість,\~на підставі\~переліченого обґрунтування\~за [PERSON] слід залишити право власності на 1/2 частку автомобіля марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Суд при цьому вказує, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц. Отже, на підставі викладеного вмотивування в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля марки Volkswagen модель Passat, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] слід відмовити, оскільки такі вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, як одного з членів подружжя сторін. Таким чином відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати [PERSON] на оплату судового збору в сумі 1250 грн. за подачу позовної заяви та в сумі 605,60 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, а загалом судові витрати в розмірі 1855,60 грн. відповідно до частки задоволених судом вимог, тобто саме в сумі 927,80 грн.

Outcome: partial