Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

06.08.2025 року до Київського районного суду міста Одеси, через засоби поштового зв`язку, надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07.06.2006 року в розмірі 1920,51 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 30.06.2025 року становить 80210,29 грн. В обґрунтування вказаного позову представник позивача посилається на те, що 07 червня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк») був укладений кредитний договір № 014/0028/73/56006, за умовами якого [PERSON] видано кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 32 300, 00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0028/73/56006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (кредитор) (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк») та [PERSON] (поручитель) 07 червня 2006 року був укладений договір поруки, відповідно до п. 1.2. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору № 014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року в повному обсязі цих зобов`язань. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили, позов Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитом - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитом на загальну суму 21 943, 52 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.07.2010 року (1 долар США=7,9038 грн.) становить 173 437 (сто сімдесят три тисячі чотириста тридцять сім) гривень 19 копійок, та складається з: заборгованості за кредитом - 18 964, 91 доларів США, що становить 149 894(сто сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 86 копійок; заборгованості за відсотками - 1 704, 44 доларів США, що становить 13 471 (тринадцять тисяч чотириста сімдесят одна) гривня 55 копійок; пеня за прострочення тіла кредиту - 221. 01 доларів США, що становить 1 746(одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 82 копійки; пеня за прострочення відсотків за кредитом - 1 053, 16 доларів США, що становить 8 323(вісім тисяч триста двадцять три) гривні 96 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" судові витрати: судовий збір у розмірі 850 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" судові витрати: судовий збір у розмірі 850 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. Як вказує представник позивача, вказане рішення суду набрало законної сили, однак станом на 25.07.2025 року не виконано відповідачами, як солідарними боржниками. Також позивач вказує, що 19.12.2023 року між 19 грудня 2023 року між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ОКСІ БАНК» (AT «ОКСІ БАНК») укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-65, відповідно до якого AT «ОКСІ БАНК» набуло права вимоги за Кредитним договором № 014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, укладеного між Банком та [PERSON] , та договором поруки №014/0028/73/56006/1 від 06 червня 2006 року, укладеного між Банком та [PERSON] . В свою чергу, 19 грудня 2023 року між AT «ОКСІ БАНК» та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЦИКЛ ФІНАНС» (ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС») укладено Договір відступлення права вимоги № 114/2-65-1, відповідно до якого ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» набуло права вимоги за Кредитним договором № 014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, укладеного між Банком та [PERSON] та договором поруки №014/0028/73/56006/1 від 06 червня 2006 року, укладеного між Банком та [PERSON] . Приймаючи викладене, представник позивача вказує, що будучи правонаступником прав вимоги кредитора до відповідачів за Кредитним договором № 014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року та забезпечувальним до нього договором договором поруки, а також приймаючи не виконання відповідачами як солідарними боржниками своїх зобов`язань зі сплати заборгованості за вказаним кредитним договором, яка в свою чергу стягнута на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та залишається не виконаним, вважає наявним своє право на стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в порядку статті 625 ЦК України за період з 02.04.2017 року по 01.03.2020 року. Дані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2025 року було\~прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засіданні. Визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 19.09.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. 13.10.2025 року до суду від представника відповідача Папковіча І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на його необґрунтованість. В обґрунтування відзиву, представник відповідача зазначає, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2015 року у справі №520/2444/15-ц у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» про видачу дублікатів виконавчих листів по справі № 2-6231/10 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.07.2015 року у справі 2-6231/10 апеляційну скарга Публічного акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2015 року повернуто апелянту. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчих проваджень, де стягувачем є Публічне акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», а боржником [PERSON] немає. За наслідком чого, представник відповідача з посиланням на правові висновки викладені у Великій Палаті Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц, від 23.07.2025 року у справі №761/7294/24, вказує, що позивачем заявлено додаткові вимоги за основною вимогою, щодо якої вже було вирішено справу по суті та пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим додаткова вимога не підлягає захисту в примусовому порядку, оскільки є похідною від основної вимоги за договором. Представник вважає, що право на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом не було реалізовано, що свідчить і про втрату кредитором права вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду. За наслідком чого, представник відповідача вказує, що стягнення з відповідачів трьох відсотків річних від простроченої суми за кредитним договором є безпідставним, враховуючи відсутність відкритого виконавчого провадження та пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, що в цілому призвело до того, що вимога за основним зобов`язанням не може бути захищена в примусовому порядку. 23.10.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вважає безпідставними доводи сторони відповідача, з посиланням на те, що три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Також представник зазначає, зобов`язання боржника сплатити борг перед кредитором виникає на підставі кредитного договору, а рішення суду про стягнення боргу лише констатує факт наявності боргу і забезпечує примусове виконання зобов`язання, що виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення. Щодо тверджень сторони відповідача про наявність натурального зобов`язання, представник позивача вважає необґрунтованими і таким, що не відповідає суті правовідносин сторін, оскільки зобов`язання [PERSON] та [PERSON] перед кредитором не є натуральним, оскільки воно вже було предметом судового розгляду та підтверджене чинним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2010 року у справі №2-6231/10, яким заборгованість була стягнута в судовому порядку. У зв`язку з чим, представник позивача вважає, що вимога кредитора не втратила ознак юридичної сили і не є такою, що не підлягає захисту, позицію позивача вважає правомірною, а заперечення відповідача безпідставними. 30.10.2025 року до суду від представника відповідача папко віча І.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких представник вважає безпідставними доводи сторони позивача, з посиланням на те, що доводи позивача, викладені у відповіді на відзив не заперечують аргументи відповідача та, в цілому, або носять загальний характер, без урахування особливостей даної справи, або ж є незастосовними для вказаних правовідносин. До судового засідання призначеного на 09.12.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, від представника позивача 02.12.2025 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. 04.12.2025 року до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] про відмову у задоволенні позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено. Приймаючи викладене, згідно з положеннями статті 211, 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні 09.12.2025 року за відсутності сторін по справі за наявними документами в матеріалах справи. У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 квітня 2006 року [PERSON] звернувся до Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою, у якій просив надати кредит в сумі 32 300 доларів США строком на 72 місяці під 13 відсотків річних. 07 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений кредитний договір №014/0028/73/56006. Відповідно до п. 1.1 вказаного кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 32 300, 00 доларів США. Згідно з п. 1.2 кредитного договору кредит надавався на 72 місяці з 07 червня 2006 року до 07 червня 2012 року. 14 травня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та [PERSON] була укладена Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, відповідно до п. 1 якої строк кредиту збільшили на 83 календарні місяці. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0028/73/56006 між Акціонерним пноштово-пенсійним банком «Аваль»(кредитор) та [PERSON] (поручитель) 07 червня 2006 року був укладений договір поруки, відповідно до п. 1.2. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року в повному обсязі цих зобов`язань. 14 травня 2009 року [PERSON] надала свою згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до Додаткової угоди та підтвердила, що її зобов`язання як поручителя відповідно до договору поруки зберігаються та забезпечують виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року із врахуванням внесених змін. За наслідком наявності заборгованості за вказаним кредитним договором, у 2010 році Публічне акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT «Райффайзен Банк Аваль»\~ звернулось до Київського районного суду міста Одеси з відповідним позовом до [PERSON] , [PERSON] як солідарних боржників за зобов`язаннями що виникли на підставі кредитного договору №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року (справа №2-6231/10). За наслідком розгляду вказаної справи №2-6231/10, 26.11.2010 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитом - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитом на загальну суму 21 943, 52 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.07.2010 року (1 долар США=7,9038 грн.) становить 173 437 (сто сімдесят три тисячі чотириста тридцять сім) гривень 19 копійок, та складається з: -заборгованості за кредитом - 18 964, 91 доларів США, що становить 149 894(сто сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 86 копійок; -заборгованості за відсотками - 1 704, 44 доларів США, що становить 13 471 (тринадцять тисяч чотириста сімдесят одна) гривня 55 копійок; -пеня за прострочення тіла кредиту - 221. 01 доларів США, що становить 1 746(одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 82 копійки; -пеня за прострочення відсотків за кредитом - 1 053, 16 доларів США, що становить 8 323(вісім тисяч триста двадцять три) гривні 96 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" судові витрати: судовий збір у розмірі 850 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції AT „Райффайзен Банк Аваль" судові витрати: судовий збір у розмірі 850 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 60 грн. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 07.12.2010 року. Вищевказані обставини встановлені судом у відповідності до встановлених обставин рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10. Суд зазначає, що АТ «Райффайзен Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль". З поданих відповідачем [PERSON] до суду доказів, судом встановлено, що 23.02.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зверталось до Київського районного суду міста Одеси із заявою, в якій просило видати дублікати виконавчих листів по справі № 2-6231/2010 відносно боржників [PERSON] та [PERSON] , а також поновити пропущений строку для пред`явлення вказаних виконавчих листів до виконання. За наслідком розгляду вказаної заяви, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2015 року по справі №520/2444/15-ц в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дублікатів виконавчих листів по справі № 2-6231/10 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, - відмовлено. Також судом встановлено, що 18.01.2024 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-66, відповідно до п. 2.1 розділу 2 якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (Портфель заборгованості). Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору зазначені в додатку 1 до договору (попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною. Відступлення новому кредитору зазначених в попередньому реєстрі боржників (Додаток № 1 до договору) прав вимоги відбувається за умови виконання новим кредитором п. 3.3 договору, та з моменту підписання сторонами реєстру боржників, складених за формою, наведеною в додатку № 2 до договору (п. 2.2 розділу 2 договору). Згідно п. 2.3 Договору про відступлення права вимоги №114/2-66 від 18.01.2024 року, внаслідок передачі (відступлення) Портфеля заборгованості за цим Договором, Новий кредитор замінює Первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля заборгованості і відповідно вказані у Реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог Первісного кредитора, включаючи право вимоги від Боржників та Поручителів, правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, або інших осіб, до яких в порядку, визначеному чинним законодавством України, перейшли відповідні обов`язки Боржника або які зобов`язані виконувати обов`язки Боржника за кредитним договором з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами. Відповідно до розділу 1 Договору: - «Права Вимоги» - право грошової вимоги Первісного кредитора до Боржників на Дату відступлення Прав Вимоги щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, штрафних санкцій, визначених Кредитним договором та інших платежів, що підтверджуються Документацією; - «Дата відступлення Прав Вимоги» - дата підписання Сторонами відповідного Реєстру Боржників, з якого до Нового кредитора переходять відповідні Права Вимоги; - «Портфель Заборгованості» - сукупність усіх належних Первісному кредитору Прав Вимог до Боржників за Кредитними договорами, що відступаються Новому кредитору за цим Договором будуть вказані у Реєстрі Боржників. Відповідно до Реєстру Боржників від 22.01.2024 року до Договору відступлення права вимоги № 114/2-66 від 18.01.2024 року, підписаного між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк», вбачається, що право вимоги до [PERSON] , за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, включено до переліку, щодо яких передано право вимоги Новому кредитору. Відповідно до Додатку №6 до Договору відступлення права вимоги №114/2-66 від 18.01.2024 року, підписаного між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк», вбачається, що право вимоги до [PERSON] за договором поруки №014/0028/73/56006/01, як поручителя позичальника [PERSON] за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, включено до переліку, щодо яких передано право вимоги Новому кредитору. 18.01.2024 року між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» був укладений Договір про відступлення права вимоги № 114/2-66-1, відповідно до п. 2.1 розділу 2 якого Первісний кредитор зобов`язується передати (відступити) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор зобов`язаний прийняти набуті Первісним кредитором Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі Боржників (Портфель заборгованості), які Первісний кредитор зобов`язується набути протягом 15 робочих днів з дати підписання цього Договору та Попереднього реєстру Боржників. Перелік Кредитних договорів, Боржників, розрахунок сум заборгованості Боржника, які Первісний кредитор зобов`язується набути зазначені в Додатку 1 до Договору (Попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною. Відступлення Новому кредитору зазначених в Попередньому реєстрі боржників (Додаток № 1 до Договору) Прав вимоги відбувається за умови виконання Новим Кредитором п 3.3 Договору, та з моменту підписання Сторонами Реєстру(ів) Боржників, складених за формою наведеною в Додатку № 2 до Договору, Сторони погодили, що Реєстр(и) Боржників підписується(ються) Сторонами не пізніше 15 робочих днів з дати підписання Договору і Попереднього реєстру боржників (п. 2.2 розділу 2 Договору). Згідно п. 2.3 Договору про відступлення права вимоги №114/2-66-1 від 18.01.2024 року, внаслідок передачі (відступлення) Портфеля заборгованості за цим Договором, Новий кредитор замінює Первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля заборгованості і відповідно вказані у Реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог Первісного кредитора, включаючи право вимоги від Боржників та Поручителів, правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, або інших осіб, до яких в порядку, визначеному чинним законодавством України, перейшли відповідні обов`язки Боржника або які зобов`язані виконувати обов`язки Боржника за кредитним договором з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами. ТОВ «Цикл Фінанс» сплатило на користь АТ «Оксі Банк» плату за відступлення права вимоги за Договором відступлення права вимоги № 114/2-66-1 від 18.01.2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 5812 від 18.01.2024 року. Відповідно до Реєстру Боржників від 22.01.2024 року до Договору відступлення права вимоги № 114/2-66-1 від 18.01.2024 року, підписаного між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», вбачається, що право вимоги до [PERSON] , за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, включено до переліку, щодо яких передано право вимоги Новому кредитору. Відповідно до Додатку №6 до Договору відступлення права вимоги №114/2-66-1 від 18.01.2024 року, підписаного між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», вбачається, що право вимоги до [PERSON] за договором поруки №014/0028/73/56006/01, як поручителя позичальника [PERSON] за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, включено до переліку, щодо яких передано право вимоги Новому кредитору. Позивач ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» з посиланням на набуття на підставі вказаних договорів прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року та до його поручителя [PERSON] за договором поруки №014/0028/73/56006/01, а також приймаючи не виконання відповідачами як солідарними боржниками своїх зобов`язань зі сплати заборгованості за вказаним кредитним договором, яка в свою чергу стягнута на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили , звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в порядку статті 625 ЦК України за період з 02.04.2017 року по 01.03.2020 року нарахованих на суму заборгованості невиконаного зобов`язання в сумі 21943,52 доларів США. З приводу заявлених вимог, суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття\~5 ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків\~стаття 11 ЦК України\~визначає договори та інші правочини. Відповідно до\~ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі\~статтею 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 ЦК України\~(частина перша\~статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Відповідно до змісту статей\~524,\~533-535\~та\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі\~статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша\~статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої\~статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя\~статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору. Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва. У зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора. Відповідно до\~статті 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зроблено висновок про те, що правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Одночасно суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Разом з тим, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене в цілому суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року, на користь Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року на загальну суму 21 943, 52 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12.07.2010 року (1 долар США=7,9038 грн.) становило еквівалент 173437 (сто сімдесят три тисячі чотириста тридцять сім) гривень 19 копійок. Надаючи оцінку вказаному рішенню суду, суд зазначає, що частиною 3\~ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV\~передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, який відповідає наданій до суду копії цього рішення суду, встановлено факт набрання ним законної сили 07.12.2010року. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~82\~ЦПК України,\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України,\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними\~і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, обставини встановлені заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, а також приймаючи що відповідні обставини не спростовувались сторонами по справі, суд не піддає сумніву та не підлягають додатковому доказуванню. Частиною першою\~статті 18 ЦПК України\~передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини першої\~статті 431 ЦПК України\~виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2015 року по справі №520/2444/15-ц в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дублікатів виконавчих листів по справі № 2-6231/10 та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, - відмовлено. Судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту вказаної ухвали Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2015 року по справі №520/2444/15-ц, який відповідає наданій до суду копії цього судового рішення, встановлено факт набрання нею законної сили. Отже,судом встановлено, що стягувачем за заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року, пропущено строк на пред`явлення виконавчих листів для примусового виконання вказаного рішення суду Будь-яких доказів на підтвердження поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів по справі №2-6231/10 до виконання, після постановлення вказаної ухвали суду, позивачем до суду не надано. Разом з тим, судом також зазначається, що відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження належного виконання заочного рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року, зі сплати заборгованості за кредитом договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року на загальну суму 21 943, 52 доларів США, як і не спростовувались під час розгляду справи доводи сторони позивача з несплати вказаної суми заборгованості, яка стягнута за рішенням суду. Також судом встановлено, що позивач ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», за наслідком укладених: 18.01.2024 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» договору відступлення права вимоги № 114/2-66, та 18.01.2024 року між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» укладеного договору про відступлення права вимоги № 114/2-66-1, набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року та до його поручителя [PERSON] за договором поруки №014/0028/73/56006/01. Надаючи оцінки вказаним договорам, судом враховується що положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010). Одночасно судом ураховуєтсья, що в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019р. по справі № 916/2286/16 зазначено висновок, що ураховуючи викладене, задоволення заяви про заміну сторони правонаступником у виконавчому провадженні на стадії виконання судового рішення або відмова у такому задоволенні, здійснюється судом відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності (стаття 204 Цивільного кодексу України).\~\~ Приймаючи вищевикладене, оскільки матеріали справи не містять доказів, що вищевказані договору про відступлення права вимоги № 114/2-66 від 18.01.2024 року та № 114/2-66-1 від 18.01.2024 року, оскаржувались, визнавались недійсними, у тому числі частково, а також приймаючи відсутність заперечень сторони відповідача з приводу набуття прав вимоги позивачем за цими договорами, вказані правочини є правомірними, а також приймаються судом в якості належних та допустимих доказів, які підтверджують набуття позивачем ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року та до його поручителя [PERSON] за договором поруки №014/0028/73/56006/01, укладеним в забезпечення вказаного кредитного договору. \~Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку про обґрунтованість тверджень сторони позивача, що у відповідачів, в яких наявний солідарний обов`язок, наявне невиконане грошове зобов`язання перед позивачем ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», як правонаступником АТ «Райффайзен Банк», зі сплати суми заборгованості за кредитом договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року на загальну суму 21 943, 52 доларів США, яка в свою чергу стягнута заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року. За наслідком чого, у позивача виникло право на стягнення відповідно до\~статті 625 ЦК України\~трьох процентів річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до розрахунків наданих позивачем, за прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання за кредитом договором №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року, встановленого заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, за період з 02.04.2017р. по 01.03.2020р., на суму грошового зобов`язання в сумі 21943,52 доларів США, нараховано три відсотки річних в сумі 1920,51 доларів США. Вказаний розрахунок з боку відповідачів не спростовувався, як і під час перевірки судом проведених позивачем розрахунків, встановлено їх вірність та належність. Додатково судом враховується, що як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями\~263\~та\~264 ЦК України. \~Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так,\~постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. \~Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~(далі - Закон № 540-IX)\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей\~Закон\~набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020\~року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). \~Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». \~Поряд з цим\~Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~було введено воєнний стан в Україні із 05години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~(далі - Закон № 2120-ІХ)\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії.\~Закон № 2102-IX\~набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного\~Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року -\~на строк дії\~карантину, а надалі до 29 січня 2024 року -\~на строк дії\~воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо\~заявлених позовних вимог про стягнення\~трьох процентів річних не спливла, перебіг цього строку внаслідок продовження на строк дії\~карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану, був зупинений станом на час звернення позивача до суду з цим позовом. За наслідком чого суд доходить до висновку про належний період нарахування позивачем трьох відсотків річних в межах встановленого трьохрічного строку позовної давності. Щодо доводів сторони відповідача [PERSON] про відсутність правових підстав для стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості, з підстав того, що позивачем заявлено додаткові вимоги за основною вимогою, щодо якої вже було вирішено справу по суті та пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим додаткова вимога не підлягає захисту в примусовому порядку, оскільки є похідною від основної вимоги за договором, а також посилаючись на висновки Верховного Суду, у тому числі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, щодо відсутності права кредитора у натуральному зобов`язанні нараховувати три відсотки річних, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому порядку, суд вважає доводи безпідставними і не підлягаючими до застосування викладені відповідачем висновки в даній справі, з огляду на наступне. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті\~509, частини першої статті\~267, статті\~625 ЦК України\~у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення\~статті 625 ЦК України\~щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат. У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені\~статтею 625 ЦК України. Разом з тим, у даній справі відсутні підстави вважати зобов`язання відповідачів за кредитним №014/0028/73/56006 від 07 червня 2006 року на загальну суму 21 943, 52 доларів США, натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року, стягнуто з солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 21 943, 52 доларів США, тобто вимога позивача, як правонаступника стягувача за вказаним рішенням суду, про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку. Відповідні висновки суду узгоджуються з подібними висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19; від 29 листопада 2023 року у справі 753/1527/22. Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених\~статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України. Крім того, застосування правил ч.2\~ст.625 ЦК України\~жодним чином не залежить від дій кредитора/стягувача щодо примусового виконання рішення суду, наявності/відсутності виконавчого провадження, наявності/відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також не залежить від вини боржника. Відповідачами не заперечувалося та не спростовано, що вони були обізнаними про існування судового рішення про стягнення грошової суми, не надали жодних доказів, які б свідчили про звільнення їх, як боржників, від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Разом з тим, належних доказів, відсутності заборгованості за судовим рішенням відповідачами не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, перевіривши розрахунки, надані позивачем щодо обґрунтування позовних вимог, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими до задоволення, за наслідком чого стягненню з відповідачів солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» підлягає сума трьох відсотків річних за період з 02.04.2017 року по 01.03.2020 року в сумі 1920,51 доларів США, що у відповідності до курсу Національного Банку України станом на 30.06.2025 року становить еквівалент - 80210 (вісімдесят тисяч двісті десять) гривень 29 (двадцять дев`ять) копійок, які нараховані на прострочену суму заборгованості за кредитним договором №014/0028/73/56006 від 07.06.2006 року, яка становить у розмірі 21 943, 52 доларів США та є стягнутою заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2010 року по справі №2-6231/10, яке набрало законної сили 07.12.2010року. Ухвалюючи рішення суду в даній справі, суд зазначає, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд ухвалюючи рішення суду враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності\~до ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у\~разі часткового\~задоволення позову\~-\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Як вбачається, позивачем за пред`явлення даного позову було сплачено судовий збір в загальному розмірі 3028,00 грн., за наслідком чого, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, приймаючи задоволення позову в повному обсязі, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплаченого останнім судового збору, який слід стягнути з кожного з відповідачів у рівній сумі по 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 (нуль) копійок з кожного. Також позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу. Однак, представником позивача у поданому позові заявлено про надання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. У відповідності до положень ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з ч.1, 2 статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Враховуючи викладене, оскільки стороною позивача у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України заявлено відповідну заяву про надання доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу після ухвалення судового рішення, судом відповідне питання одночасно з ухваленням судового рішення не вирішується. На підставі викладеного та

Outcome: approved