Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 48060,75 гривень та судового збору у сумі 3 028,00 гривень. Свої вимоги мотивував тим, що 28.07.2024 між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений договір про надання фінансового кредиту № 31678-07/2024, який підписаний відповідачкою електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) W1048. На виконання вказаного договору первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» перераховано відповідачці на платіжну картку № [NUMBER] кредитні кошти у розмірі 6500,00 грн. 24.12.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 24122024, відповідно до якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 24.12.2024 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в сумі 14793,60 грн, з яких: 6432, грн - заборгованість за основною сумою боргу, 964,80 грн - сума заборгованості за процентами, 7396,80 грн - сума заборгованості за штрафними санкціями. Окрім цього, 01.04.2024 між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладений договір позики № 2287923, відповідно до умов якого первісний кредитор надав у користування відповідачки грошові кошти у розмірі 7000,00 грн строком на 25 днів. 14.06.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого первісний кредитор передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Згідно з реєстром боржників від 24.01.2025 № 41 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в сумі 16168,110 грн, з яких: 6046,42, грн - заборгованість за основною сумою боргу, 00,00 грн - сума заборгованості за процентами, 10121,69 грн - сума заборгованості за пенею. 22.06.2024 між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладений договір позики № 79343842, відповідно до умов якого первісний кредитор надав у користування відповідачки грошові кошти у розмірі 9500,00 грн строком на 30 днів. 27.03.2025 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 27/03/25, відповідно до якого первісний кредитор передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Згідно з реєстром боржників від 23.04.2025 № 4 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в сумі 17099,04 грн, з яких: 2809,04 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 9583,620 грн - сума заборгованості за процентами, 4706,38,69 грн - сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою. Відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, кредитні кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого майнового права за вказаними договорами. Відзив на позовну заяву Право на подання відзиву на позовну заяву сторона відповідача не скористалась Процесуальні дії та рух справи Позивач звернувся з вказаним позовом до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалою судді від 15.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (упродовж періоду з 07.08.2025 по 05.09.2025 головуюча у справі перебувала у щорічній відпустці). Відповідачці визначений п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали на подання відзиву на позов. Позовну заяву з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслані відповідачці за останнім відомим місцем реєстрації. Згідно з відомостями ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області від 12.08.2025 №5188/16153, отриманими судом 20.08.2025, відповідачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та 07.06.2025 знята з обліку, куди не відомо. Підсудність вказаної справи Київському районному суду м. Одеси визначена на підставі ч. 9 ст. 28 ЦПК України. Поштові відправлення, надіслані на останню відому адресу реєстрації відповідачки, двічі повернулись до суду без зазначення АТ «Укрпошта» про причини їх повернення. З урахуванням викладеного, зважаючи на завдання цивільного судочинства суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Встановлені фактичні обставини справи Згідно з договором про надання фінансового кредиту від 28.07.2024 № 31678-07/2024, він укладений між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ». Від імені [PERSON] вказаний договір підписаний електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) W1048. Відповідно до умов вказаного договору кредитор надає у користування позичальнику кредитні кошти у розмірі 6500,00 грн шляхом їх перерахування на банківську картку [NUMBER] . На підтвердження виконання первісним кредитором умов договору позивачем наданий лист від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 23.04.2025 № 3466_250423100656, відповідно до якого ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між ним та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений договір на переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022. Відповідно до вказаного договору успішно прийнято платежі на користь ТОВ «АВАНС ККРЕДИТ», а саме: 28.07.2024 о 10:25 на суму 6500,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 465162305, призначення платежу: Зарахування 6500 грн на карту [NUMBER] . 24.12.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 24122024, відповідно до якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 24.12.2024 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в сумі 14793,60 грн, з яких: 6432, грн - заборгованість за основною сумою боргу, 964,80 грн - сума заборгованості за процентами, 7396,80 грн - сума заборгованості за штрафними санкціями. Окрім цього, згідно з договором позики від 01.04.2024 № 2287923, який укладений між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», від імені [PERSON] договір підписаний електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) 7zwH33. Відповідно до умов договору позики, кредитор надає у користування позичальнику грошові кошти у розмірі 7000,00 грн строком на 25 днів. На підтвердження виконання первісним кредитором умов договору з перерахування грошових коштів відповідачці доказів не надано. 14.06.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого первісний кредитор передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Відповідно до умов Договору факторингу від 14.06.2021, право вимоги - це право грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів. До вказаного договору укладене додаткові угоди від 28.07.2021 № 2, від13.06.2022 № 7, від 24.01.2025 № 47. Згідно з реєстром боржників від 24.01.2025 № 41 позивачу відступлене право вимоги заборгованостей до боржників, у тому числі до відповідачки за договором позики від 01.04.2024 у загальній сумі 16168,110 грн, з яких: 6046,42, грн - заборгованість за основною сумою боргу, 00,00 грн - сума заборгованості за процентами, 10121,69 грн - сума заборгованості за пенею. Окрім цього, відповідно до Договору позики від 22.06.2024 № 79343842, сторонами виступають [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ». Від імені [PERSON] договір підписаний електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) 50001. Згідно з умовами договору позики, первісний кредитор надає у позику кредитні кошти позичальнику у розмірі 9500,00 грн строком на 30 днів. 27.03.2025 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 27/03/25, відповідно до якого первісний кредитор передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Згідно з реєстром боржників від 23.04.2025 № 4 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в сумі 17099,04 грн, з яких: 2809,04 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 9583,620 грн - сума заборгованості за процентами, 4706,38,69 грн - сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою. Водночас на підтвердження виконання первісним кредитором умов договору з перерахування грошових коштів відповідачці доказів не надано. Мотиви суду За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до статті 3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 12 указаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо стороною договір фактично не підписано, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20. За матеріалами справи вбачається, що: -договір про надання фінансового кредиту від 28.07.2024 № 31678-07/2024, підписаний від імені [PERSON] електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) W1048. На підтвердження виконання первісним кредитором умов договору позивачем наданий лист від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 23.04.2025 № 3466_250423100656, відповідно до якого ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між ним та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений договір на переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022. Відповідно до вказаного договору успішно прийнято платежі на користь ТОВ «АВАНС ККРЕДИТ», а саме: 28.07.2024 о 10:25 на суму 6500,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 465162305, призначення платежу: Зарахування 6500 грн на карту [NUMBER] ; -Договір позики від 01.04.2024 № 2287923, підписаний від імені [PERSON] договір підписаний електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) 7zwH33; -Договір позики від 22.06.2024 № 79343842, підписаний від імені [PERSON] електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) 50001. Водночас доказів на підтвердження ідентифікації відповідачки не надано. Також у справі відсутні належні, достатні, допустимі та достовірні докази часу та способу генерування одноразових ідентифікаторів, їх направлення саме [PERSON] на підтвердження пропозиції щодо укладення договору у формі електронного правочину, або їх отримання та використання саме [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) при підписанні електронних договорів одноразовим ідентифікатором від її імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону України Про електронну комерцію». Про необхідність таких доказів про укладення договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св 19). Окрім цього, позивачем на підтвердження факту виконання первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ`умов договору про надання фінансового кредиту від 28.07.2024 № 31678-07/2024щодо перерахування грошових коштів саме відповідачці, наданий лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 23.04.2025 № 3466_250423100656, відповідно до якого ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» повідомляє ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» про те, що на виконання умов укладеного між ними договору на переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022 було успішно прийнято платежі на користь ТОВ «АВАНС ККРЕДИТ», а саме: 28.07.2024 о 10:25 на суму 6500,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 465162305, призначення платежу: Зарахування 6500 грн на карту [NUMBER] . На підтвердження виконання первісним кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ`умов договорів позики від 01.04.2024 № 2287923 та від 22.06.2024 № 79343842з перерахування грошових коштів відповідачці доказів не надано. Суд наголошує, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин. У силу положень ч.2 ст.41, ст.49 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3) надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5) надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту та договір позики не надано доказів, передбачених ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок саме відповідачки, а також те, що такий переказ є завершеним. Як вже зазначалось, позивачем на підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу кредитних коштів відповідачу наданий лише Лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 23.04.2025 № 3466_250423100656, в якому не зазначений номер банківської кратки та номер договору, не вказується отримувач та/або власника карти, інших доказів (первинних документів: квитанції, виписки про рух коштів тощо), з яких можливо було встановити належність банківської кратки (її емітування) саме відповідачці, перерахування вказаних грошових коштів саме [PERSON] , суду не надано. Суд вважає, що наданий позивачем доказ не належить до категорії первинних документів, передбачених як ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», так і ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже достеменно, не спираючись на припущення, за відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, не можливо встановити перерахування коштів первісними кредиторами на картковий рахунок саме відповідачці, та як наслідок підтвердити виконання первісним кредитором умов договорів від 28.07.2024 № 31678-07/2024, від 01.04.2024 № 2287923 та від 22.06.2024 № 79343842. Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання первісними кредиторами вище вказаних договорів щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника - відповідачки шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Крім того, матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу саме Відішевій Н.М. Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21 від 29.05.2024 зробив такий висновок: «Матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме [PERSON] цього одноразового ідентифікатора, а також у справі відсутні докази реєстрації саме позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитними договорами, тому наявні достатні праві підстави для судового захисту прав та інтересів останнього». Отже норми ст. 81 ЦПК України покладає обов`язок доказування на ту сторону, яка посилається на відповідні обставини. Таким чином, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором саме на позивача покладається обов`язок довести належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами факт виконання позивачем умов договору з перерахування коштів, перерахування коштів саме відповідачу. Також Верховний Суд у справі 334/3056/15 (постанова від 30.11.2022) виснував, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме [PERSON] будь-яким способом застосувала ідентифікатори електронного підпису, так і факту отримання нею одноразових ідентифікаторів, у справі відсутні докази реєстрації [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі первісних кредиторів, а також матеріали справи не містять доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів саме відповідачці, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ». Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі також зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення як основного боргу за договорами від 28.07.2024 № 31678-07/2024, від 01.04.2024 № 2287923 та від 22.06.2024 № 79343842, так і похідних від нього відсотків, штрафних санкцій, пені та порушення відповідачкою прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Окрім цього суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Щодо переходу права грошової вимоги за договором позики від 01.04.2024 № 2287923, суд зауважує. Як встановлено судом, 14.06.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21, відповідно до п. 1.1 якого за цим Договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язань, плату за позикою (плату за процентною ставкою), проценти за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить Клієнту. Вказаним договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 не встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). З наданих позивачем додаткових угод №№ 2, 7, 47 до Договору факторингу від 14.06.2021 № 14/06/21, вбачається, що зміни щодо обсягу прав вимоги, які передаються, до умов цього договору факторингу не вносились. Отже на момент укладення договору факторингу (14.06.2021) у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки договір позики був укладений 01.04.2024, тобто майже на 3 роки пізніше ніж відбулось відступлення права вимоги позивачу. Оскільки ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за договором позики від 01.04.2024 не набуло, то ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем у справі також через відсутність у нього порушеного права саме за договором позики від 01.04.2024, оскільки такі права за цим договором не могли бути передані первісним кредитором наперед. Окрім цього, суд звертає увагу на діючи норми п. 18 Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином не підялгають нарахуванню штрафні санкції, пеня, відсотки за понадстрокове користування кредитними коштами (як відповідальність за прострочення виконання зобов`язання), а нараховані - підлягають списанню. Отже позовні вимоги з їх стягнення не підялгають задоволенню через незаконність їх нарахування, зокрема позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 7396,80 грн за договором про надання фінансового кредиту від 28.07.2024 № 31678-07/2024; заборгованості за пенею у сумі 10121,69 грн за договором позики від 01.04.2024 № 228723; заборгованості по процентам за понадстрокове користування позикою у сумі 4706,38 грн за договором позики від 22.06.2024 № 79343842. Оскільки договори укладені первісними кредиторами в період воєнного стану, як наслідок наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсотками та штрафними санкціями, неустойкою включає у себе період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, тому суд вважає вказані вимоги безпідставними та таким, що суперечать діючому законодавству, а тому не можуть бути задоволеними. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже суд виснував, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі через недоведеність наявного у позивача порушеного права. Судові витрати Відповіднодо ст. 141 ЦПК України, ураховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed