Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (м. Київ, вул.. Володимирська, 15), про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та діяти органів досудового розслідування. Ціна позову - 100000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що працівниками прокуратури 06.12.2024 внесено відомості до ЄРДР за № 42024112350000121 про те, що, дослівно: «Військовослужбовець, зловживаючи службовим становищем, вимагає неправомірну вигоду за прийняття рішення» Діяння невідомого військовослужбовця безпідставно кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК України. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК України, є тяжким, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Як підстави для внесення відомостей до ЄРДР використані анонімні і не відкриті стороні захисту «матеріали правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень». Разом з тим, не існують в природі будь-які матеріали чи то правоохоронних, чи то судових, чи то якихось контролюючих державних органів про виявлення факту вимагання невідомим правоохоронцем вимагання неправомірної вигоди за прийняття рішення. В результаті досудового розслідування [PERSON] , який не є військовослужбовцем, не інкриміновано будь-якого кримінального правопорушення, датованого раніше дати внесення відомостей до ЄРДР. Тобто зазначена в ЄРДР інформація є неправдива. Згідно статті 6 Закону України «Про оперативну розшукову діяльність», підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є: наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: кримінальні правопорушення, що готуються; осіб, які готують вчинення кримінального правопорушення; осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання; осіб безвісно відсутніх; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України; реальну загрозу життю, здоров`ю, житлу, майну працівників суду і правоохоронних органів у зв`язку з їх службовою діяльністю, а також осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, членів їх сімей та близьких родичів, з метою створення необхідних умов для належного відправлення правосуддя; співробітників розвідувальних органів України у зв`язку із службовою діяльністю цих осіб, їх близьких родичів, а також осіб, які конфіденційно співробітничають або співробітничали з розвідувальними органами України, та членів їх сімей з метою належного здійснення розвідувальної діяльності; запити повноважних державних органів, установ та організацій про перевірку осіб у зв`язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках, а також осіб, яким надається дозвіл на перебування без супроводу в контрольованих та стерильних зонах, зонах обмеженого доступу, що охороняються, та критичних частинах таких зон аеропортів; 2-1) необхідність перевірки осіб у зв`язку з призначенням на посади в розвідувальних органах України або залученням до конфіденційного співробітництва з такими органами, доступом осіб до розвідувальної таємниці; випадки, передбачені статтею 17 Закону України "Про розвідку"; наявність узагальнених матеріалів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, отриманих в установленому законом порядку. Зазначені підстави можуть міститися у заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, медіа, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах слідчого судді, суду, матеріалах правоохоронних органів, у запитах і повідомленнях правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв`язку з їх допуском до державної таємниці, до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках. Забороняється приймати рішення про проведення оперативно-розшукових заходів при відсутності підстав, передбачених у цій статті. В матеріалах досудового розслідування відсутні будь-які документи, які стали підставою для проведення оперативних заходів. Вищевказані оперативні заходи виходять за межі прав оперативних підрозділів, що зазначені в статті 8 Закону України «Про оперативну розшукову діяльність». Так, вказаною нормою встановлено, що: оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право: опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу; проводити контрольовану поставку та контрольовану і оперативну закупку товарів, предметів та речовин, у тому числі заборонених для обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності з метою виявлення та документування фактів протиправних діянь. Проведення контрольованої поставки, контрольованої та оперативної закупок здійснюється згідно з положеннями статті 271 Кримінального процесуального кодексу України у порядку, визначеному нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, Бюро економічної безпеки України, Служби безпеки України, погодженими з Офісом Генерального прокурора та зареєстрованими у Міністерстві юстиції України; порушувати в установленому законом порядку питання про проведення перевірок фінансово-господарської діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та осіб, які займаються підприємницькою діяльністю або іншими видами господарської діяльності індивідуально, та брати участь в їх проведенні. Таке право належить виключно органам Бюро економічної безпеки України та Національному антикорупційному бюро України в межах їх компетенції; ознайомлюватися з документами та даними, що характеризують діяльність підприємств, установ та організацій, вивчати їх, за рахунок коштів, що виділяються на утримання підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, виготовляти копії з таких документів, на вимогу керівників підприємств, установ та організацій - виключно на території таких підприємств, установ та організацій, а з дозволу слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, - витребовувати документи та дані, що характеризують діяльність підприємств, установ, організацій, а також спосіб життя окремих осіб, підозрюваних у підготовці або вчиненні кримінального правопорушення, джерело та розміри їх доходів, із залишенням копій таких документів та опису вилучених документів особам, в яких вони витребувані, та забезпеченням їх збереження і повернення в установленому порядку. Вилучення оригіналів первинних фінансово-господарських документів забороняється, крім випадків, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України; проводити операції із захоплення осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, припинення кримінальних правопорушень, розвідувально-підривної діяльності спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб; відвідувати жилі та інші приміщення за згодою їх власників або мешканців для з`ясування обставин злочину, що готується, а також збирати відомості про протиправну діяльність осіб, щодо яких провадиться перевірка; негласно виявляти та фіксувати сліди тяжкого або особливо тяжкого злочину, документи та інші предмети, що можуть бути доказами підготовки або вчинення такого злочину, у тому числі шляхом проникнення та обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи згідно з положеннями статті 267 Кримінального процесуального кодексу України; 7-1) з метою виявлення та фіксації діянь, передбачених статтями 305, 307, 309, 311, 318, 321, 364-1, 365-2, 368, 368-3, 368-4, 369, 369\--2 Кримінального кодексу України, проводити операції з контрольованого вчинення відповідних діянь. Порядок отримання дозволу, строк його дії та порядок проведення операції з контрольованого вчинення корупційного діяння визначаються Кримінальним процесуальним кодексом України; виконувати спеціальне завдання з розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації згідно з положеннями статті 272 Кримінального процесуального кодексу України; здійснювати аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж згідно з положеннями статей 260, 263-265 Кримінального процесуального кодексу України; накладати арешт на кореспонденцію, здійснювати її огляд та виїмку згідно з положеннями статей 261, 262 Кримінального процесуального кодексу України; здійснювати спостереження за особою, річчю або місцем, а також аудіо-, відеоконтроль місця згідно з положеннями статей 269, 270 Кримінального процесуального кодексу України; здійснювати установлення місцезнаходження радіоелектронного засобу згідно з положеннями статті 268 Кримінального процесуального кодексу України; мати гласних і негласних штатних та позаштатних працівників; використовувати конфіденційне співробітництво згідно з положеннями статті 275 Кримінального процесуального кодексу України; отримувати від юридичних чи фізичних осіб безкоштовно або за винагороду інформацію про кримінальні правопорушення, що готуються або вчинені, та про загрозу безпеці суспільства і держави; використовувати за згодою адміністрації службові приміщення, транспортні засоби та інше майно підприємств, установ, організацій, а так само за згодою осіб - житло, інші приміщення, транспортні засоби і майно, які їм належать; створювати та використовувати заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні (імітаційні) засоби згідно з положеннями статті 273 Кримінального процесуального кодексу України; створювати і застосовувати автоматизовані інформаційні системи; застосовувати засоби фізичного впливу, спеціальні засоби та вогнепальну зброю на підставах і в порядку, встановлених законами про Національну поліцію, Службу безпеки України, Державну прикордонну службу України, державну охорону органів державної влади України та посадових осіб, Митним кодексом України; звертатися у межах своїх повноважень із запитами до правоохоронних органів інших держав та міжнародних правоохоронних організацій відповідно до законодавства України, міжнародних договорів України, а також установчих актів та правил міжнародних правоохоронних організацій, членом яких є Україна; безпосередньо проводити або ініціювати проведення кримінального аналізу. Таким чином, «проведені заходи» є протиправними оперативними заходами. Відповідно до тієї ж статті 8 вищевказаного Закону, прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями глави 21 Кримінального процесуального кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора. В матеріалах досудового розслідування, як і в природі в цілому, відсутні будь-які документи щодо відповідного рішення будь-якої службової особи про проведення оперативних заходів. Відтак, проведення вищезазначених оперативних заходів є протиправною ініціативою працівників оперативного підрозділу щодо здійснення активних дій, спрямованих проти [PERSON] . У такому випадку є незаконним і подальше досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Проведення досудового розслідування 13.05.2025 доручено слідчому управлінню ГУНП в Київській області. В ході досудового розслідування слідчим органом ГУНП в Київській області проведено ряд НСРД щодо [PERSON] , діяння якого слідчими кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК України. 26.03.2025 року [PERSON] затриманий в порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 27.03.2025 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 27.03.2025 року орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва з клопотанням про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з підозрою його у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 28.03.2025 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва у справі 759/6480/25 [PERSON] як підозрюваному за ч. 3 ст. 368 КК України обрано запобіжний захід - тримання під вартою,- та визначено розмір застави. 29.03.2025 року за [PERSON] як підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України внесено заставу в розмірі 302800 гривень. 31.03.2025 року [PERSON] звільнений з-під варти. Таким чином, [PERSON] був позбавлений волі протягом п`яти діб. Під слідством за ч. 3 ст. 368 КК України [PERSON] з моменту затримання перебував один місяць і 21 день. Подальше досудове розслідування здійснювалося щодо [PERSON] з кваліфікацією ч.3 ст. 368 КК України. В ході подальшого розслідування щодо [PERSON] , після його звільнення з-під варти, його притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України. При цьому, [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 369-2 КК України за ті ж самі діяння, за які його раніше притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 368 КК України. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК України, є кримінальним правопорушенням середньої тяжкості, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років. Необхідно врахувати, що з моменту ініціювання проведення НСРД щодо [PERSON] до закінчення досудового розслідування обсяг матеріалів досудового розслідування, які судом можуть бути визнані доказами, абсолютно не змінився. І використовуючи один і той самий набір так би мовити доказів сторона обвинувачення спочатку використала для кваліфікації злочину за ч. 3 ст. 368 КК України (тяжкий злочин), а в подальшому, після проведення НСРД, - за ч. 2 ст. 369-2 КК України (злочин середньої тяжкості). В той же час, кримінальне провадження 42024112350000121 постановою сторони обвинувачення від 18.06.2025 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 246 КПК України, НСРД проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів. Згідно ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений не виконав обов`язки, покладені на нього при застосуванні іншого, раніше обраного запобіжного заходу, або не виконав у встановленому порядку вимог щодо внесення коштів як застави та надання документа, що це підтверджує; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки; до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким може бути вирішено питання про видачу особи (екстрадицію) такій державі для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку, в порядку і на підставах, передбачених розділом ІХ цього Кодексу або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; до особи, стосовно якої надійшло прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, у порядку і на підставах, передбачених розділом ІХ-2 цього Кодексу. Таким чином, щодо [PERSON] в разі дотримання закону працівники поліції не мали права проводити НСРД. А [PERSON] , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягнутий, не переховувався від органу досудового розслідування чи суду, не перешкоджав кримінальному провадженню, не міг триматися під вартою. Враховуючи викладене, [PERSON] був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності та позбавлений волі строком 5 діб за ч. 3 ст. 368 КК України у кримінальному провадженні 42024112З50000121, яка в подальшому закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Внесення відомостей до ЄРДР відбулось за невідомими стороні захисту матеріалами, складеними за результатами несанкціонованих і незаконних оперативних заходів. Працівниками поліції незаконно проведено НСРД, результати яких використані для притягнення [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України. [PERSON] незаконно затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, і незаконно позбавлений волі строком п`ять діб. [PERSON] незаконно призначена застава. [PERSON] незаконно вручено повідомлення про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, позбавлення волі, перебування в слідчому ізоляторі, а в подальшому перебування під заставою та покладеними обов`язками, що обмежують конституційні права [PERSON] , призвело до порушення у [PERSON] сталих життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, моральних та душевних страждань, панічних атак. Від позивача відсторонились друзі, близькі, почались розмови та осуджуючі погляди оточуючих. [PERSON] був позбавлений нормального сну, апетиту, з`явилась апатія до життя. Вищевказані обставини потягли істотні погіршення стану здоров`я дружини [PERSON] , що також потягло значні душевні страждання [PERSON] через його хвилювання і побоювання за життя і здоров`я дружини. Таким чином, протягом тривалого часу [PERSON] незаконно перебував під слідством як підозрюваний за ч. 3 ст. 368 КК України. Внаслідок вказаних подій, він постійно перебував під емоційним тиском, оточуючі критично оцінювали його діяльність та ставились до нього з острахом, намагались уникати спілкування з ним. Під час цього [PERSON] незаконно був позбавлений волі, перебував під вартою і домашнім арештом. Він та члени його сім`ї відчували постійний пригнічення від протиправно застосованого запобіжного заходу, а в подальшому - острах перед можливістю застосування інших запобіжних заходів, в тому числі тримання під вартою. У зв`язку з чим, [PERSON] зазнав моральних переживань, було порушено звичайний уклад його життя та нормальні соціальні стосунки. Відносно [PERSON] поширювалась неправдива інформація про злочинні діяння, а також щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, яка була доведена до відома необмеженому колу осіб. Незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності стало причиною негативного ставлення до нього з боку колег, друзів, знайомих, родичів, що викликано значним суспільним резонансом даної справи. Безпідставне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, обрання щодо нього міри запобіжного заходу, проведення обшуку за місцем його проживання, вилучення майна, тривалий розгляд судами першої, апеляційної інстанцій кримінальної справи стосовно нього суттєво погіршили його стан здоров`я. Таким чином, [PERSON] має право на стягнення моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, та стягнення витрат на правову допомогу. Посилаючись на викладене позивач просив: стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 00 гривень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року відкрито провадження в справі. Призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Представником відповідача 10 вересня 2025 року подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на наступне. Головне управління позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі виходячи з наступного: моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 4 зазначеного Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників ГУНП в Київській області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивач не надав у своїй позовній заяві. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року по справі № 608/1046/18. Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій ГУНП в Київській області під час досудового розслідування кримінального провадження позивачем не надано. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Суму, яку позивач визнає розміром завданої шкоди є необґрунтованою та такою, що базується лише на припущеннях. Згідно з правовою позицією Верховного суду України, формами моральної шкоди є, зокрема, моральні чи фізичні страждання. Відповідно до п. 4 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно листа від 05.09.2025 року № 105377-2025 наданого слідчим управлінням ГУНП в Київській області повідомляємо, що 06.12.2024 Київською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідувань (далі - ЄРДР) про кримінальне правовпорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК України. Під час досудового розслідування з кримінальним провадженням № 42024112350000121 від 06.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України об?єднані кримінальні провадження № 12025110000000210 від 12.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та № 12025110000000225 від 13.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України. 26.03.2025 року [PERSON] , [INFO] затримано в порядку ст. 208 КПК України та 27.03.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України. 26.03.2025 року [PERSON] було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України. 28.03.2025 року слідчим суддею Святошинського районного судом м. Києва [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави в розмірі 100 (ста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 302 800 грн., та у разі внесення застави покладено наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та роботи; не відлучатися з м. Києва, без дозволу слідчого, прокурора або суду; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну. 19.05.2025 року керівником Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони винесено постанову про продовження строку досудового розслідування до трьох місяців, тобто до 27.06.2025. 18.06.2025 року винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України. 18.06.2025 року підозрюваним в даному кримінальному провадженні, а саме: [PERSON] та [PERSON] вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру. 18.06.2025 року за дорученням прокурора підозрюваним в даному кримінальному провадженні, а саме: [PERSON] , [PERSON] та їх захисникам повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42024112350000121 від 06.12.2025 у порядку ст. 290 КПК України. 30.06.2025 року обвинувальний акт відносно [PERSON] та [PERSON] направлено до Шевченківського районного суду міста Києва. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визнаючи розмір завданої моральної шкоди, а також не обґрунтував існування причинно- наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на його думку діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірнимим діями або бездіяльністю органу досудового розслідування на думку позивача, вважаємо, що вимоги позовної заяви є такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи доводи позивача та надані ним матеріали, слід дійти висновку, що його вимоги є безпідставними. Рішення та дії органів досудового розслідування, на які посилається [PERSON] вчинялися у межах наданих повноважень відповідно до вимог КПК України, Закону України «Про Національну поліцію». Усі процесуальні рішення приймалися з урахуванням фактичних обставин та було направлено на ефективне виконання завдань кримінального провадження. Наявність у [PERSON] відчуття завданої йому шкоди не свідчить про законність дій органів досудового розслідування. Закон прямо визначає, що відшкодуванню підлягає лише шкода, завдана діями чи рішеннями, незаконність яких встановлена у передбаченому законом порядку. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, представник Головного управління Національної поліції в Київській області проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання від 27 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Протягом судового розгляду справи представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Додатково представник позивача наголосив на відсутності в законодавстві норми, яка б передбачала «перекваліфікацію» дій [PERSON] та зазначив, що інформація про вчинення його довірителем дій відповідальність за які передбачена ч.3 ст. 368 КК України (тяжкий злочин) була внесена до ЄРДР саме з метою отримання НСРД. Представник Головного управління Національної поліції в Київській області проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За змістом статті129 Конституції України однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Статтею2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, 06.12.2024 року внесено відомості до ЄРДР за № 42024112350000121 про те що: «Військовослужбовець, зловживаючи службовим становищем, вимагає неправомірну вигоду за прийняття рішення». Діяння невідомого військовослужбовця безпідставно кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК України. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК України, є тяжким, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Проведення досудового розслідування доручено ГУНП в Київській області. 12 березня 2025 року внесено відомості до ЄРДР за № 42024112350000121 про те що: «До СУ ГУНП в Київській області надійшов рапорт з УМП ГУНП в Київській області, з приводу того, що в ході супроводження матеріалів кримінального провадження № 42024112350000121 від 06.12.2024 року було встановлено, що громадянин «М» за грошову винагороду сприяє незаконному перетину державного кордону України громадянам призовного віку, шляхом надання порад, засобів та усунення перешкод». Діяння кваліфіковано за ч. 2 ст. 332 КК України. 13 березня 2025 року внесено відомості до ЄРДР за № 42024112350000121 про те що: «До СУ ГУНП в Київській області надійшов рапорт з УМП ГУНП в Київській області, з приводу того, що в ході супроводження матеріалів кримінального провадження № 42024112350000121 від 06.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 268 КК України. Під час супроводження вищевказаного кримінального провадження було встановлено, що гр.. «М» та гр.. «В» а також невстановлена особа одного з [INFO] за попередньою змовою вимагають грошові кошти у гр. «С» за зняття його з військового обліку». Діяння кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК України. 26.03.2025 року [PERSON] затриманий в порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 27.03.2025 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 27.03.2025 року орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва з клопотанням про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з підозрою його у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 28.03.2025 року ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва у справі 759/6480/25 [PERSON] як підозрюваному за ч. 3 ст. 368 КК України обрано запобіжний захід - тримання під вартою та визначено розмір застави. 29.03.2025 року за [PERSON] як підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України внесено заставу в розмірі 302800 гривень. 31.03.2025 року [PERSON] звільнений з-під варти. Таким чином, [PERSON] був позбавлений волі протягом п`яти діб. Постановою старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області від 18 червня 2025 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42024112350000121 від 06.12.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 368, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 269-2, ч.2 ст. 332 КК України, в частині кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України - закрити, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (ч. 1 ст. 1176 ЦК) Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК Закон № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) ГУНП в Сумській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП в Сумській області, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Постанова ВП Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/1702 Виходячи із буквального тлумачення норми статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням /винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/ 3221/19-ц Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Постанова ВП Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Постанова ВП Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15. Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позову та стягнення визначеного мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен день (5 днів) перебування позивача під вартою. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до частки задоволених позовних вимог. Досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги відповідачу у даній справі. На підставі викаденого,

Outcome: partial