Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

У травні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо невиконання після 08 червня 2022р. Наказу Міністерства енергетики України № 198 від 08 червня 2022р. (далі по тексту - вимога № 1); - визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо невиконання після 08 червня 2022р. Наказу Міністерства енергетики України № 198 від 08 червня 2022р. (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проживав разом з своєю матір`ю [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] . У 2015р. відповідачем 1, у вказаному об`єкту (будинку) було присвоєно ЕІС-код № [NUMBER], та відповідачем 1 було відкрито на ім`я споживача природного газу [PERSON] особовий рахунок № [NUMBER] , що свідчить про наявність договору розподілу природного газу, а також відповідач 1 включив споживача [PERSON] до власного реєстру споживачів постачальника ТОВ «Житомиргаззбут», в інформаційній платформі оператора ГТС. [INFO] [PERSON] померла. Після 24 жовтня 2021р. позивач продовжував виконувати умови договору, який було укладено з [PERSON] , не укладаючи з відповідачем 1, нового договору про надання послуг газопостачання. 08 червня 2022р. Міністерство енергетики України видало Наказ № 198, відповідно до якого зобов`язала відповідача 2 здійснювати постачання природного газу побутовим споживачам, на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, яких з 01 травня 2022р. внесено та після 01 травня 2022р. буде внесено до Реєстру споживачів постачальника. У червні 2022р. новий постачальник природного газу повідомив споживачам про те, що укладати додаткові договори не потрібно, адже перехід відбувся автоматично. Після 08 червня 2022р. відповідачі 1, 2 на думку сторони позивача, з невідомих причин протиправно відмовились виконувати належним чином вищезазначений Наказ Міністерства енергетики України, щодо постачання природного газу до будинку позивача. Так, відповідач 1 протиправно відмовився забезпечити можливість цілодобового доступу споживача [PERSON] до газорозподільної системи та передачу належних споживачу [PERSON] обсягів природного газу від нового постачальника. В свою чергу, відповідач 2, протиправно відмовився забезпечити споживачу [PERSON] безперервне постачання природного газу на підставі вищевказаного Наказу № 198 від 08 червня 2022р. Після 08 червня 2022р. відповідачі 1, 2 відмовилися виконувати умови наявного діючого, укладеного в 2015р. із спадкодавцем [PERSON] договору розподілу природного газу та постачання природного газу, на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам на підставі Наказу № 198 від 08 червня 2022р., внаслідок чого були порушенні законні права позивача, як спадкоємця померлої [PERSON] . Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2023р. позовну заяву залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024р. позовну заяву, визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025р. ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024р. скасовано, а цивільну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 25 березня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки стороною позивача не надано до суду жодного належного і допустимого доказу, які б свідчили про бездіяльність відповідача 2 щодо не виконання Наказу № 198 від 08 червня 2022р. Міністерства енергетики України. 01 квітня 2025р. на адресу суду надійшов відзив від відповідача 1, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що доводи та аргументи сторони позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповіді на відзиви, стороною позивача до суду не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Представники відповідачів 1, 2 проти позову заперечили, з підстав наведених у відзивах на позов, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони позивача. Суд, заслухавши пояснення представників відповідачів 1, 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, позивач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом у травні 2023р., позивач зазначав, що відповідачами 1, 2 порушуються його права, як споживача послуг з постачання природного газу до місця проживання позивача, зокрема Наказ Міністерства енергетики України № 198 від 08 червня 2022р. Так, пунктами 1, 2 зазначеного Наказу № 198 від 08 червня 2022р. було визначено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» здійснювати постачання природного газу побутовим споживачам на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015р. № 2500, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015р. за № 1386/27831, та базової річної пропозиції: 1) з 01 травня 2022р. - побутовим споживачам, яких на день набрання чинності цим наказом внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи; 2) з дня початку постачання природного газу постачальником «останньої надії» - побутовим споживачам, яких після набрання чинності цим наказом буде внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи. Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»: 1) забезпечити можливість Товариству з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» вносити побутового споживача, якого внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії», до Реєстру споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» для реалізації газу побутовим споживачам без надання постачальником інформації щодо заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам; 2) здійснити перерахунок для Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» вартості перевищення замовленої потужності за кожну газову добу в період з 01 травня 2022р. по 15 червня 2022р. шляхом застосування коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, - на рівні 1,10 умовних одиниць. Пунктом 4 вказаного Наказу № 198 було визначено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та діє до 31 серпня 2022р. Тобто, на час звернення позивача з вказаним позовом до суду, вказаний Наказ № 198 є таким, що втратив чинність. Судом встановлено, що дійсно, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] було відкрито на матір позивача - [PERSON] , яка здійснила приєднання до умов публічного типового договору на розподіл природного газу шляхом продовження фактичного його споживання в 2015р. Також присвоєно ЕІС-код суб`єкта ринку природного газу - [NUMBER]. Так, правовідносини між споживачем та газорозподільним підприємством регулюються Типовим договором на розподіл природного газу, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - НКРЕКП) № 2498 від 30 вересня 2015р., а також Кодексом газорозподільних систем (далі по тексту - Кодекс ГРМ), затверджених постановою НКРЕКП № 2494 від 30 вересня 2015р. Згідно з п. 7 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРМ, фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та /або документально підтвердження споживання природного газу. Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Глави 2 Розділу IV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП № 2493 від 30 вересня 2015р. (далі по тексту - Кодекс ГТС) з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Абзацом 2 пункту 1 Глави 2 розділу IV Кодексу ГТС визначено, що для кодування використовується EIC-код. Згідно з абзацом 4 вказаного пункту Глави 2 Розділу IV Кодексу ГТС кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один EIC-код. Зазначене обумовлює відсутність в інформаційній платформі найменувань споживачів, у зв`язку з чим їх ідентифікація здійснюється виключно за присвоєними EIC-кодами. Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Глави 5 Розділу IV Кодексу ГТС з моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем. Згідно пункту 1 Розділу IV Кодексу ГТС інформаційна платформа містить такі дані, зокрема: 7) інформацію про фактичне добове споживання; 8) інформацію про фактичне споживання кожного газового місяця (М). Так, відповідач 2 здійснює ліцензовану діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови НКРЕКП № 880 від 04 липня 2017р. Відповідно до пункту 1-2 Розділу ІІI Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015р. № 2496 (далі по тексту - Правила постачання) передбачено, що підставами для постачання природного газу побутовому споживачу є: наявність у побутового споживача договору розподілу природного газу, укладеного з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого підключений об`єкт споживача, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального EIC-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у побутового споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу побутовим споживачам та дотримання його умов; включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді. Постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. Товариство здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженому постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015р. № 2500 (далі по тексту - Типовий договір), який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів. Згідно з пунктом 1.1. Типового договору цей Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу як товарної продукції Постачальником. Відповідно до пункту 1.2. Типового договору умови цього Типового договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» та Правил постачання та є однаковими для всіх побутових споживачів України. Фактом укладення цього Типового договору є включення Постачальником Споживача до свого Реєстру споживачів постачальника на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи на підставі заяви приєднання, поданої Споживачем в установленому законодавством порядку. Відповідно до пункту 2.2. Типового договору обов`язковою умовою для постачання природного газу Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, на підставі якого Споживач набуває право правомірно відбирати газ із газорозподільної системи. Згідно з пунктом 9 розділу ІІІ Правил для забезпечення приєднання побутовим споживачем до умов договору постачання природного газу побутовий споживач має надати постачальнику заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, підписану побутовим споживачем або уповноваженою ним особою. Постачальник (крім постачальника, на якого було покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам) протягом двадцяти днів з дня, наступного за днем отримання від побутового споживача заяви-приєднання до договору постачання природного газу, розглядає можливість укладення договору постачання з таким споживачем та у разі її відсутності письмово повідомляє його про свою відмову в укладенні договору постачання природного газу. Форма заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам встановлена додатком до Типового договору. Судом встановлено, що позивачем на виконання відповідних положень законодавства, було подано до відповідача 2 заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу від 24 березня 2023р., на підставі якої споживача за ЕІС-кодом [NUMBER] було включено до Реєстру споживачів постачальника відповідача 2, що, у свою чергу, доводить наявність договірних відносин між відповідачем 2 та позивачем. В судовому засіданні представник відповідача 2 наголошувала, що з 24 березня 2023р. споживач за ЕІС-кодом [NUMBER], особовий рахунок № [NUMBER] , знаходиться в Реєстрі постачальника відповідача 2. Згідно з даними про фактичний місячний відбір/споживання природного газу, що надаються відповідним Оператором газорозподільної системи через інформаційну платформу оператора газотранспортної системи ТОВ «Оператор ГТС України» по особовому рахунку № [NUMBER] (ЕІС-код [NUMBER]) за період з квітня 2023р. по лютий 2025р. позивачем було спожито 113 куб.м. природного газу на загальну суму 899,14 грн. В судовому засіданні представник відповідача 1 наголошувала, що доводи позивача, що з 09 лютого 2022р. будинок, в якому він проживає був відключений від газопостачання не відповідає дійсності, оскільки, на момент приєднання позивача до умов типового договору розподілу природного газу станом на 01 березня 2023р. газопостачання природного газу до будинку [ADDRESS] було припинене ще до дати приєднання, шляхом перекриття запірних пристроїв та їх пломбування, з посиланням на пп.3 п.1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРМ (оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадках: 3)подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання. Отже, відповідач 1 в межах своїх повноважень припинив постачання газу в помешкання позивача, склавши відповідний акт від 09 лютого 2022р., при цьому позивачу надається послуга щодо забезпечення доступу до розподільчої системи, разом з тим запірні пристрої залишаються опломбованими з підстав зазначених у акті. Крім того, станом на 10 липня 2023р., відповідно до змісту акту перевірки № 566519 існували порушення (перешкоди) для негайного відновлення газопостачання, пов`язані з порушеннями Правил безпеки систем газопостачання. Відповідно до висновків, викладених в зазначеному акті, газопостачання можливо відновити в разі надання акту технічного стану домових вентиляційних каналів спеціалізованою організацією, відновлення лакофарбового покриття надземної частини сталевого газопроводу, приведення до відповідності ГСО (газоспоживаючого обладнання) проектній документації. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підставі для задоволення вимоги № 1 і № 2, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на обгрунтування вимоги № 1 і вимоги № 2, при цьому судом враховані обставини, які були встановлені рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 28 грудня 2022р. у справі № 286/3075/22, яке набрало законної сили, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2023р. по цивільній справі № 761/17785/23, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed