Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Виклад позиції позивача та зміст позовних вимог У квітні 2025 року представник позивачів адвокат Танасогло О.М. звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , в якому просив витребувати із чужого незаконного володіння відповідача на користь позивачів квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача посилається на те, що спірна квартира вибула з володіння спадкодавця позивачів [PERSON] поза його волею. Позивачі зазначають, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року у справі № 521/8499/19, залишеним без змін в цій частині постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року, було визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 15 квітня 2019 року, на підставі якого ТОВ «ІСАГІС» набуло право власності на вказану квартиру. Позивачі вказують, що незважаючи на скасування права власності ТОВ «ІСАГІС» у судовому порядку, 09 грудня 2024 року приватним нотаріусом Дімітровою Т.А. було зареєстровано перехід права власності на спірну квартиру від ТОВ «ІСАГІС» до [PERSON] на підставі іпотечного договору від 10 травня 2019 року в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на положення статей 330, 387, 388 ЦК України, позивачі вважають, що оскільки право власності ТОВ «ІСАГІС» було скасовано судом, а майно вибуло з володіння первісного власника поза його волею, вони мають право витребувати це майно від добросовісного набувача. Також позивачі зазначають, що відповідач [PERSON] була обізнана про наявність судового спору щодо квартири, оскільки залучалася до участі у справі № 521/8499/19 як третя особа. 2. Виклад заперечень відповідача Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на безпідставність вимог про витребування майна та свою добросовісність як набувача. В обґрунтування своєї позиції (відповідно до пояснень, поданих до суду 15.10.2025 року) відповідач зазначила, що 10 травня 2019 року між нею та ТОВ «ІСАГІС» було укладено договір позики, за яким вона передала товариству кошти у сумі 450 500,00 грн. З метою забезпечення виконання цього зобов`язання того ж дня було укладено іпотечний договір, предметом якого стала спірна квартира [ADDRESS] , яка на той момент належала ТОВ «ІСАГІС» на праві власності. У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики, відповідач звернула стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на квартиру, що передбачено умовами іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідач наголошує на тому, що на момент укладення іпотечного договору (10.05.2019) ТОВ «ІСАГІС» було законним власником майна згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішення суду у справі № 521/8499/19, яким було скасовано державну реєстрацію права власності за ТОВ «ІСАГІС», було ухвалено лише 04.06.2020 року, а набрало законної сили 15.12.2022 року, тобто значно пізніше виникнення іпотечних правовідносин. [PERSON] стверджує, що є добросовісним набувачем у розумінні ст. 330, 388 ЦК України, оскільки при вчиненні правочину покладалася на відомості Державного реєстру, які презюмуються достовірними. На момент укладення договору жодних заборон, арештів чи відомостей про судові спори щодо квартири в реєстрі не містилось. Посилаючись на практику ЄСПЛ та Верховного Суду, відповідач зауважує, що витребування майна у добросовісного набувача без відповідної компенсації покладає на нього надмірний індивідуальний тягар та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. 3. Процесуальні дії у справі 24 квітня 2025 року позовна заява надійшла до суду через систему «Електронний суд». Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою суду від 06 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (сплати судового збору та надання оцінки майна). 12 травня 2025 року, після усунення позивачем недоліків, ухвалою суду відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, зокрема: копій іпотечної справи від приватного нотаріуса Дімітрової Т.А., матеріалів спадкової справи від приватного нотаріуса Міглазової Ю.О. та копій судових рішень з архіву суду. У підготовче засідання, призначене на 02.06.2025 року, сторони не з`явилися. Представник позивача надав заяву про розгляд клопотання про витребування доказів за його відсутності. 31 липня 2025 року та 25 серпня 2025 року від відповідача надходили клопотання про відкладення підготовчого засідання. Представник позивача заперечував проти відкладення, вважаючи це зловживанням процесуальними правами. Ухвалою суду від 25 серпня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про застосування зустрічного забезпечення відмовлено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 жовтня 2025 року. У судові засідання 15 жовтня 2025 року та 07 листопада 2025 року та 28 листопада 2025 року сторони не з`явилися. Представник позивачів надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 15.10.2025 року Відповідач надала суду письмові пояснення (заперечення на позов вх.№ 68315), в яких просила відмовити у задоволенні позову, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дімітрова Тетяна Андріївна в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. 4. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 10 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСАГІС» (далі ТОВ «ІСАГІС») та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого [PERSON] передала ТОВ «ІСАГІС» грошові кошти в сумі 450 500,00 грн зі строком повернення до 10 липня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Договором позики, 10 травня 2019 року між ТОВ «ІСАГІС» (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 615. Предметом іпотеки за цим договором виступила квартира [ADDRESS] . (а.с. 40-43). Пунктом 6.7 Іпотечного договору сторони передбачили іпотечне застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом також встановлено обставини щодо судового оскарження права власності Іпотекодавця на предмет іпотеки. У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІСАГІС» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ІСАГІС» на спірну квартиру та визнання недійсним вищезгаданого договору іпотеки. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року, залишеним без змін в цій частині постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року та постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року (справа № 521/8499/19), визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Сосніної Г.В. від 15 квітня 2019 року (індексний номер 46469614), на підставі якого ТОВ «ІСАГІС» набуло право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44-54). Водночас, Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 521/8499/19 скасовано судові рішення попередніх інстанцій в частині визнання недійсним договору іпотеки від 10 травня 2019 року, укладеного між ТОВ «ІСАГІС» та [PERSON] . У задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним цього договору іпотеки відмовлено. Суд зауважує, що відмова у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки у справі № 521/8499/19 не свідчить про правомірність набуття Відповідачем права власності на спірне майно. Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння, іпотека є похідним правом від права власності. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що іпотекодавець (ТОВ «ІСАГІС») незаконно набув право власності на квартиру, він не мав правомочностей розпоряджатися цим майном, зокрема передавати його в іпотеку (відсутність права на відчуження). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 вказала, що витребування майна із чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту, який відновлює становище, що існувало до порушення. 18 жовтня 2024 року [PERSON] направила на адресу ТОВ «ІСАГІС» Повідомлення-вимогу, в якій констатувала наявність простроченої заборгованості у розмірі 450 500,00 грн та попередила про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього через 30 днів у разі невиконання вимоги. Згідно зі Звітом про оцінку майна, складеним 22 жовтня 2024 року оцінювачем ФОП [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на дату оцінки склала 565 958,00 грн. Станом на 02 грудня 2024 року заборгованість ТОВ «ІСАГІС» перед [PERSON] за Договором позики від 10.05.2019 року складала 450 500,00 грн, що підтверджується довідкою, складеною [PERSON] 09 грудня 2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 76516103), на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності зазначено, зокрема: іпотечний договір № 615 від 10.05.2019 року, вимога іпотекодержателя від 18.10.2024 року, довідка про суму боргу від 02.12.2024 року та звіт про оцінку майна від 22.10.2024 року. Інших письмових доказів стосовно спірних правовідносин матеріали справи не містять. 5. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачене лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди мають встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що вона є добросовісним набувачем, права якого захищаються ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на наступне: На момент набуття відповідачем права власності на спірну квартиру (09.12.2024) вже існувало та набрало законної сили судове рішення у справі № 521/8499/19, яким скасовано право власності іпотекодавця (ТОВ «ІСАГІС»). Відповідач була учасником цієї справи, а отже, була достеменно обізнана про відсутність у ТОВ «ІСАГІС» законних прав на квартиру. Реєстрація права власності за відповідачем відбулася всупереч принципу реєстраційної послідовності та достовірності, оскільки на момент реєстрації (09.12.2024) підстава права власності попереднього власника (рішення реєстратора від 2019 року) вже була скасована судом. Дії відповідача щодо реєстрації права власності за наявності судового рішення про скасування права власності іпотекодавця свідчать про її недобросовісність у момент набуття права власності. Посилання відповідача на те, що Верховний Суд відмовив у визнанні іпотеки недійсною, не є підставою для відмови у витребуванні майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала (зокрема, у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16), що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи визнано правочин, на підставі якого майно вибуло з володіння власника, недійсним. Факт відмови у визнанні договору іпотеки недійсним з процесуальних підстав не наділяє іпотекодержателя правом звертати стягнення на майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею. Суд застосовує до спірних правовідносин положення ст. 388 ЦК України, оскільки встановлено, що квартира вибула з володіння спадкодавця позивачів ( [PERSON] ) поза його волею (внаслідок незаконної реєстрації за ТОВ «ІСАГІС», що встановлено судовим рішенням). Оскільки відповідач заволоділа майном, знаючи про наявність судового спору та скасування права власності свого контрагента, вона не може вважатися добросовісним набувачем, а майно підлягає витребуванню на користь законних власників (спадкоємців). Реєстрація права власності за Відповідачем відбулася 09.12.2024 року тобто вже після того, як Верховний Суд (02.10.2024) остаточно підтвердив незаконність вибуття майна з власності спадкодавця. Відповідач, будучи учасником судового процесу № 521/8499/19, була достеменно обізнана про відсутність у ТОВ «ІСАГІС» права власності. Вчинення реєстраційних дій щодо переходу права власності на підставі договору з особою, чиє право власності скасовано судом, свідчить про очевидну недобросовісність набувача. У таких обставинах, витребування майна не покладає на Відповідача "надмірний тягар" у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки вона свідомо йшла на ризик, оформлюючи право власності на спірний актив. В даній справі встановлено, що на момент вчинення переходу права власності на квартиру від ТОВ «Ісагіс» до [PERSON] а саме 05.12.2024, набуло чинності судове рішення у справі № 521/8499/19, відповідно до якого визнано протиправним та скасовано рішення КП «Агенція державної реєстрації, реєстратор Сосніна Г. В., про державну реєстрацію від 15 квітня 2019 року індексний номер 46469614, за яким ТОВ «ІСАГІС» набуло право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Тобто право власності на квартиру було зареєстроване на підставі рішення реєстратора, яке в подальшому було скасоване, а тому Позивач має право на її витребування в порядку статті 388 ЦК України, оскільки квартира вибула з володіння Позивача поза його волі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Національним законодавством України передбачено, зокрема, такі гарантії дотримання права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (стаття 41 Конституції України). ЄСПЛ вказує, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), а й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року). Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна в супереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). За обставин цієї справи, Відповідач набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення реєстратора яке з 2019 по 2024 рік оскаржувалось в судовому порядку та скасовано. На момент вчинення переходу права власності на квартиру від ТОВ «Ісагіс» до [PERSON] а саме 05.12.2024, [PERSON] було відомо про наявність цивільної справи № 521/8499/19 в якій визнано протиправним та скасовано рішення КП «Агенція державної реєстрації, про державну реєстрацію від 15 квітня 2019 року, за яким ТОВ «ІСАГІС» набуло право власності на спірну квартиру, оскільки [PERSON] визначена у справі № 521/8499/19 третьою особою. Відповідач який,\~проявивши розумну обачність, мав би врахувати такі обставини, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 квітня 2024 року, справа № 554/8632/18, провадження № 61-8392св23. Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею на підставі рішення реєстратора яке в подальшому було скасоване, вбачається наявність підстав для витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння Відповідача, тобто задоволення позовних вимог. Щодо питання захисту прав спадкоємця шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння суд дійшов наступного. 10 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 757/11526/19-ц,\~ провадження № 61-597 св 23 (ЄДРСРУ № 112117851) досліджуючи зазначене питання вказав. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном (04 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/8266/16-ц, провадження № 61-5131св20 ( ЄДРСРУ № 112087843). У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно,\~ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача\~з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 201/4783/19 (провадження № 61-10587св20), від 07 грудня 2022 року у справі № 757/2618/14-ц (провадження № 61-4958св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19) та від 18 квітня 2023 року у справі № 674/839/21 (провадження № 61-9594св22). Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 133, 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем [PERSON] було понесено судові витрати зі сплати судового збору, що підтверджується наступними платіжними документами, наявними в матеріалах справи: Квитанцією ID 4613-1693-1304-3308 від 24.04.2025 року про сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Квитанцією ID 5774-7077-3979-8044 від 11.05.2025 року про сплату судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 15 140,00 грн. Щодо квитанції ID 0734-3281-4851-4317 від 24.04.2025 року на суму 1 211,20 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», максимальна ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2025 року ця сума складає 15 140,00 грн. Оскільки позивачем згідно квитанції від 11.05.2025 року вже сплачено максимальний розмір судового збору (15 140,00 грн), сума 1 211,20 грн, сплачена раніше, є надміру сплаченою та може бути повернута позивачу за його клопотанням в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір», однак не підлягає стягненню з відповідача понад встановлену законом граничну межу. Оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, понесені позивачем [PERSON] документально підтверджені судові витрати у межах граничних розмірів підлягають стягненню з відповідача [PERSON] у повному обсязі. Загальна сума судового збору, що підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, складає: 15 140,00 грн (за позов) + 605,60 грн (за забезпечення позову) = 15 745,60 грн.

Outcome: approved