Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Представник Парасковіївської СШ № 40 Донецької облради звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] . Відповідно до рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 23 березня 2012 року у цивільній справі № 2/0515/127/2012, малолітнього [PERSON] , [INFO] , було відібрано від батька [PERSON] та матері [PERSON] , без позбавлення їх батьківських прав. Відповідач зареєстрований у населеному пункті, який відповідно до Розпорядження КМУ від 07 листопада 2014 року №1085-р включено до переліку територій, на яких тимчасово не здійснюються повноваження органів державної влади України, що унеможливлює встановлення його місцезнаходження. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 03 червня 2013 року у справі № 2/228/248/2013 [PERSON] була позбавлена батьківських прав у відношенні [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] відповідно до рішення Докучаєвської міської ради від 08 лютого 2012 року № 49 був тимчасово влаштований до закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а відповідно до медичного висновку про дитину-інваліда до 18 років № 880/3 від 22 червня 2021 року хлопець має статус дитини з інвалідністю. Рішенням виконавчого комітету Докучаєвської міської ради від 16 травня 2012 року № 153 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Після переміщення дитини з тимчасово окупованої території, [PERSON] за путівкою служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації від 05 жовтня 2015 року № 88 був направлений до Краматорського навчально-реабілітаційного центру «Гайок», з якого згідно з наказом цього центру від 30 серпня 2018 року № 13-ІІ/д.в. і був переведений до Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 7 Донецької обласної ради відповідно до наказу від 30 серпня 2019 року № 79, де знаходиться на повному державному забезпеченні до цього часу (Миколаївська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 7 Донецької обласної ради реорганізована в Миколаївську філію Парасковіївської спеціальної школи № 40 Донецької обласної ради згідно з розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 28 вересня 2021 року № 990/5-21). [PERSON] взято на облік внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем перебування (місце реєстрації: [ADDRESS] , місце фактичного проживання - адреса філії: [ADDRESS] ). Із 29 березня 2022 року [PERSON] у складі вихованців філії переміщений за межі України у зв`язку з воєнними діями на території Донецької області та на цей час знаходиться в Королівстві Іспанія. Відповідно до акту про невідвідування дитини від 03 червня 2025 року №289, наданим філією, протягом періоду із дня зарахування до закладу 30 серпня 2019 року і до дня переміщення дитини за межі України: батько жодного разу не відвідав сина; листування, телефонних дзвінків або інших контактів з боку батька не було зафіксовано; матеріальна допомога або інші форми участі у житті дитини з боку батька не надавались. За період перебування дитини в Королівстві Іспанія з 29 березня 2022 року до 03 травня 2025 року батько не розшукував сина [PERSON] , не зв`язувався з адміністрацією філії, матеріальної допомоги не надавав та не здійснював заходи щодо повернення сина в родину. Зазначає, що ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків має тривалий характер, [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування з боку батька та перебуває на повному державному забезпеченні у філії, тому позбавлення батьківських прав [PERSON] не вплине на інтереси дитини, яка фактично не отримує від батька необхідної допомоги, уваги та догляду. Оскільки малолітній [PERSON] власних доходів не має, тому потребує матеріальної допомоги, отже з [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання його малолітнього сина - [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на особовий рахунок. На підставі вищезазначеного, представник позивача просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його малолітнього сина - [PERSON] у розмірі 1/4 усіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська (Новокодацький районний суд міста Дніпра). Ухвалою судді Новокодацького районного суд міста Дніпра від 16 липня 2025 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 13 листопада 2025 року ухвалою Новокодацького районного суд міста Дніпра за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Василенко О.І. надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив і не надав клопотання про відкладення розгляду справи, чи про розгляд справи без його участі. Представники третіх осіб - служби у справах дітей Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області Чуйкова О.В. та Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області Макарова Г.М. сформували в системі «Електронний суд» заяви в яких просили суд розглядати справу за відсутності їх представників, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 03 грудня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності відповідача за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що батьком і матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , повторно виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №11 (а. с. 10). Як вбачається зі змісту корінця медичного висновку №880/3 про дитину-інваліда віком до 18 років від 22 червня 2021 року судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , має захворювання: помірна розумова відсталість, та підлягає перегляду 15 серпня 2029 року (а. с. 13). Матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області у справі №2/0515/127/2012 від 23 березня 2012 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2012 року, задоволено позов органу опіки та піклування Докучаєвської міської ради Донецької області, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , до [PERSON] і [PERSON] , та відібрано у них [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав, і передано [PERSON] органу опіки та піклування, а також стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] з кожного окремо аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2012 року і до досягнення нею повноліття (а. с. 14). Також судом\~встановлено,\~що заочним\~рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області у справі №2/228/248/2013 від 03 червня 2013 року задоволено позов органу опіки та піклування Докучаєвської міської ради Донецької області, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , до [PERSON] , та позбавлено [PERSON] батьківських прав у відношенні [PERSON] , [INFO] (а. с. 15). Крім того, матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до рішень виконавчого комітету Докучаєвської міської ради №153, №154 від 16 травня 2012 року надано малолітньому [PERSON] статус дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштовано до закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на повне державне забезпечення (а. с. 16-17). Як встановлено судом з наявної у матеріалах справи путівки служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації №88 від 05 жовтня 2015 року, [PERSON] було направлено в Краматорський дошкільний дитячий будинок «Гайок» Донецької обласної ради, та відповідно до наказу виконуючого обов`язки директора школи-інтернату Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату №7 Донецької обласної ради №79 від 30 серпня 2019 року було зараховано до складу вихованців школи-інтернату до 1 класу по переводу з НРЦ «Гайок» м. Краматорська [PERSON] на повне державне утримання з 30 вересня 2019 року (а. с. 18-19). Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки №279 від 26 травня 2025 року Миколаївської філії Парасковіївської спеціальної школи №40 Донецької обласної ради, [PERSON] є їх вихованцем з 30 серпня 2019 року та з 29 березня 2022 року тимчасово переміщений за межі України у зв`язку з воєнними діями на території Донецької області, де на цей час знаходиться в складі вихованців закладу в Королівстві Іспанія (а. с. 20). Судом встановлено, що згідно з акту №289 від 03 червня 2025 року Миколаївської філії Парасковіївської спеціальної школи №40 Донецької обласної ради про невідвідування дитини станом на 03 червня 2025 року, протягом періоду з дня зарахування до закладу і до 29 березня 2022 року, дня переміщення дитини за межі України у зв`язку з воєнними діями на території Донецької області: жодного візиту батьків чи інших близьких родичів, зокрема батька [PERSON] , до дитини зафіксовано не було; листування, телефонних дзвінків або інших контактів з боку батьків чи інших близьких родичів не відзначено; матеріальна допомога або інші форми участі у житті дитини з боку батьків не надавалось; батько не прийняв жодних заходів щодо повернення дитини в сім`ю. За період перебування дитини у Королівстві Іспанія з 29 березня 2022 року до 03 травня 2025 року батько не розшукував дитину [PERSON] , не зв`язувався з адміністрацією закладу, матеріальної допомоги не надавав, не здійснював заходи щодо повернення сина в родину (а. с. 41). В матеріалах справи наявний додаток до розпорядження начальника Миколаївської міської військової адміністрації №629 від 17 червня 2025 року, а саме висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] , в якому зазначено, що з врахуванням того, що ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків має тривалий характер, малолітній [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування з боку батька та перебуває на повному державному забезпеченні у філії, тому позбавлення батьківських прав [PERSON] не вплине на інтереси дитини, яка фактично не отримує від батька необхідної допомоги, уваги та догляду. Тому ООП Миколаївської міської військової адміністрації вважає доцільним: позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його сина у розмірі 1/4 усіх видів його доходу (заробітку) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття (а.с. 43-44). Частиною 1 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пунктів 1,2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що вони можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 червня 2020 року у справі №344/6374/18, від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Положеннями статті 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Декларацією прав дитини, прийнятою 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, у Принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27 вересня 1991 року, та положення Декларації прав дитини регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, рішення від 17 липня 2015 року) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Таким чином суд констатує безумовне право батьків на виховання дітей, однак вважає, що у цьому випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дітей, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищезазначене, суд погоджується із доцільністю позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки батько дитини самоусунувся від його виховання, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання. Протягом тривалого часу відповідач не виявляв батьківського піклування щодо дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами. Також суд враховує, що на підставі заочного рішення Докучаєвського міського суду Донецької області у справі №2/0515/127/2012 від 23 березня 2012 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2012 року, було відібрано у [PERSON] та [PERSON] їх сина [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав. Крім того, судом враховано, що заочним рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області у справі №2/228/248/2013 від 03 червня 2013 року вже було позбавлено мати - [PERSON] батьківських прав у відношенні [PERSON] , [INFO] . З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вжиття таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав, відповідає саме інтересам дитини, оскільки забезпечить його розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, та ґрунтується на законі і є пропорційним заходом реагування на поведінку відповідача, а тому наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідача щодо його сина - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання його дитини, суд дійшов таких висновків. На підставі заочного рішення Докучаєвського міського суду Донецької області у справі №2/0515/127/2012 від 23 березня 2012 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2012 року, було, зокрема, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] з кожного окремо аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже, враховуючи, що питання щодо стягнення аліментів вже було вирішено і з цього приводу вже судом ухвалено відповідне рішення, яке набрало законної сили, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Частиною 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням задоволення позовної заяви лише в частині позбавлення батьківських прав, тому у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути на користь держави судовий збір з [PERSON] за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 2 422,40 грн.

Outcome: partial