Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони зареєстрували шлюб 28 лютого 2011 року. Від шлюбу у них є дитина донька [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що збереження сім`ї неможливе, оскільки між ним та відповідачкою спільне життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені та на сьогоднішній день шлюб носить формальний характер. Вважає, що подальше сімейне життя з відповідачкою неможливе. Просить суд шлюб укладений між ними розірвати та неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати разом з її батьком [PERSON] , [INFO] , на його самостійному вихованні та утриманні. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилався на доводи, викладені в позові. Просив суд позов задовольнити. Крім того, пояснив в судовому засіданні, що вирішення даного питання не є ухиленням від мобілізації. В судовому засіданні відповідачка позов визнала та суду пояснила, що не заперечує, щодо задоволення позову, оскільки, вона постійно проживає окремо від позивача і дитини та бажає залишити їх спільну дитину на самостійному вихованні та утриманні з її батьком [PERSON] , оскільки наміру повертатись в сім`ю немає. Дитина [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає та бажає залишитись проживати разом із батьком [PERSON] . Також пояснила, що її батько піклується про неї, займається її вихованням та утриманням, створив для неї необхідні умови для її виховання та нормального розвитку. Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні вирішення даного питання залишив на розсуд суду. Суд приймає визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Заслухавши пояснення сторін по справі, пояснення дитини [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Протокольною ухвалою від 18.11.2025 року, на підставі ч.5 ст. 259 ЦПК України, судом відмовлено в залученні до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] та [INFO] , за безпідставністю та необґрунтованістю. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 лютого 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №239, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. /а.с. 4/. Від шлюбу у сторін є дитина донька [PERSON] , [INFO] . /а.с. 7/. Згідно ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання та умов утримання їх спільної дитини [PERSON] , що підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. /а.с. 8/. Згідно витягу з інформаційно аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] , станом на 12.09.2025 року до кримінальної відповідальності не притягувався. /а.с. 10/. Позивач [PERSON] офіційно працює та має стабільний фінансовий дохід. /а.с. 12-13/. Відповідно до\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини [PERSON] із батьком [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] , в судовому засіданні також підтвердила, що вона бажає проживати та перебувати на утриманні свого батька [PERSON] . Крім того, при розгляді справи було встановлено, що дитина на час вирішення спору проживає разом з батьком, саме він, як батько, займається її вихованням, утримує її матеріально, піклується про неї. Мати дитини [PERSON] відвідує дитину лише декілька разів на місяць або спілкується по телефону з нею та фактично не приймає участі у його житті та спілкуванні. Також в ході опитування дитини [PERSON] судом було встановлено, що дитина емоційно прив`язана до батька, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. Дитина любить маму, бажає з нею бачитися й спілкуватися, однак не бажає змінювати своє місце проживання та переїжджати в інше помешкання. Вік і рівень розвитку дитини [PERSON] дозволяють їй усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення місця проживання. Дитина [PERSON] висловивши бажання проживати разом із батьком, пояснила, що їй там проживати зручно та комфортніше. Батько не забороняє бачитися з мамою, вказував, що вона проживала деякий час разом з мамою, пам`ятає, що мама її любить, проте хоче проживати з батьком, а з мамою зустрічатися. Також судом надавався необхідний термін сторонам для проходження досудової Медіації, однак така результатів не надала, сторони згоди щодо проживання, піклування дитини не досягли, змін у відношеннях один до одного не відбулось. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою\~статті 5 СК України\~передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини,\~стаття 171 СК України,\~стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до\~ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У статті 112 СК України зазначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім`ї між сторонами неможливе, та зокрема суперечить правам та інтересам позивача, відсутність спору між сторонами, щодо визначення місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини, згоди самої дитини, та те, що відповідачка позов визнала, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Крім того, суд зауважує, що жодних прав та обов`язків матері та дитини, не обмежено та не порушено. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved