Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працювала з 24.04.2016 головним бухгалтером та головою ОСББ 17 «А» [ADDRESS] . У подальшому відповідачка [PERSON] заволоділа владою в ОСББ та стала його головою. Після обрання на посаду відповідачка подала заяву про злочин щодо незаконного заволодіння коштами ОСББ з боку [PERSON] . Також відповідачка розмістила заяву на будинку, де фактично звинуватила позивачку у крадіжці коштів ОСББ, розмістила недостовірну інформацію на веб сайті та у газеті. Після цього мешканці будинку почали цькувати позивачку, говорити про те, що вона вкрала належні ОСББ кошти, хоча насправді це не відповідає дійсності. Тому просить суд визнати відповідну інформацію недостовірною, здійснити її спростування. Оскільки такими діями [PERSON] їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 150 000 грн., просить стягнути ці кошти з відповідачки. Ухвалою суду від 10.07.2024 позовна заява залишена без руху для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 03.09.2024 відкрите спрощене позовне провадження у справі. 11.10.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідачка заперечила проти позову. Повідомила, що оголошена нею інформації в заяві про злочин та оголошенні на будинку є її оціночним судженням, що не може бути підставою для задоволення позову. Відповідна інформація не містить недостовірних тверджень. Наведені в заяві про злочин факти, які перевіряються правоохоронними органами, не свідчать про те, що така інформація є недостовірною. На веб сайті та у газеті будь-якої інформації, що порочить честь і гідність позивачки, не розміщено. 30.10.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, де позивачка позов підтримала, просила задовольнити. Повідомила, що у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом крадіжки коштів ОСББ проведена судова економічна експертиза, згідно з якою не виявлено фактів крадіжки коштів ОСББ позивачкою. Тому відповідна інформація оприлюднена [PERSON] є недостовірною і порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачки. У судовому засіданні [PERSON] підтримала свої вимоги, просила задовольнити позов. Пояснила, що відповідачка розповсюдила про неї в поліції, на веб сайті, в газеті та в оголошенні на будинку недостовірну інформацію про крадіжку коштів ОСББ. Після цього мешканці будинку казали, що позивачка вкрала кошти ОСББ. Кримінальне провадження за цим фактом триває, але згідно з висновком експертизи, проведеної у ньому, такий факт не підтверджений. Попри це мешканці будинку й досі вважають, що позивачка крадійка, що завдає їй моральних страждань. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позову, просила відмовити у його задоволенні повністю. Пояснила, що люди скаржилися, створили групу, де обговорювали, що [PERSON] неналежно виконувала обов`язки голови правління ОСББ. Потім замінили голову ОСББ на [PERSON] . Позивачка не віддавала тривалий час документи ОСББ, електронний ключ, печатку. Потім знімала за допомогою електронного ключа кошти з рахунку ОСББ, хоча в цей час вже виготовляли нові документи ОСББ, оскільки інша голова була обрана на посаду. Щодо заволодіння коштами, ці обставини досі не встановлені, відповідна експертиза проведена у кримінальному провадженні не по всім документам, досудове розслідування триває, деякі документи до сих пір знаходяться у позивачки. Люди були стурбовані, тому вона розмістила відповідне оголошення про [PERSON] на будинку. Також подала заяву про злочин до поліції. Відповідна заява була нею підписана, але не як від фізичної особи, а як від юридичної, в інтересах та від імені ОСББ. На веб сайті та в газеті будь-якої інформації, що порочить честь і гідність позивачки, не розміщувала. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. За змістом ч.1, 2, 3, 4\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~статтею 16 ЦК України. У відповідності до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, «при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 536/911/21 (провадження № 61-4812св23)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Із заяви про вчинення кримінального правопорушення від 07.07.2017 поданої [PERSON] до Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області (а.с. 23-25) убачається, що відповідачка повідомляє, що позивачка [PERSON] здійснила крадіжку коштів з рахунків ОСББ 17 «А» на загальну суму 51 638,45 грн. шляхом зловживання службовим становищем будучи на посаді голови цього ОСББ. Відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно з висновком № 148/149 від 20.07.2018 судової економічної експертизи у кримінальному провадженні № 12017170090002924 (а.с. 21-24) в акті № 1 від 27.05.2017 «Про ревізію фінансово-господарської діяльності ОСББ за період з 27.01.2016 до 12.05.2017», проведеної контрольно-ревізійною комісією ОСББ, збитки нанесені ОСББ 17 «А» [ADDRESS] головою правління ОСББ Сєріковою Г.Й., на загальну суму 7030 грн., не визначені. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017170090002924 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на цей час триває. Як вбачається з оголошення розміщеного на будинку [ADDRESS] (а.с. 25) воно має такий зміст: «Увага 23.06.2017 було проведено коригування сум, що не пройшли по системі ВАС на утримання дому за період червень 2016 червень 2017 р..» (з таблицею та цифрами) «сума коригувань 13279,89» та написом «.. Ці кошти осіли в кармані [PERSON] скажіть їй велике дякую». Суд вважає, що це оголошення містить твердження про конкретні факти, а саме слова (в перекладі українською мовою) «.. Ці кошти осіли в кармані [PERSON] скажіть їй велике дякую». Суд уважає доведеною обставину, що відповідну інформацію в оголошенні розміщено (поширено) відповідачкою, що нею визноно надаючи пояснення у судовому засіданні, таке поширення інформації відбулося доведенням її до відома мешканців відповідного багатоквартирного житлового будинку, ця інформація стосується позивачки, така інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності, поширення наведеної інформації порушує особисті немайнові права позивачки, а тому вони підлягають захисту в судовому порядку. Відповідачка не надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували достовірність відповідної інформації про крадіжку позивачкою коштів ОСББ. Отже, мало місце поширення вищевказаних висловлювань у формі фактичних тверджень про вчинення безпосередньо позивачкою незаконної, протиправної діяльності (крадіжки коштів ОСББ). Проте, з матеріалів справи слідує, що позивачка до кримінальної відповідальності (за будь-якою статтею Кримінального кодексу України) не притягувалася. Вироку суду про визнання винною позивачки у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення не існує. Зважуючи на це, висловлювання відповідачки, які були нею поширені у формі фактичних тверджень про вчинення позивачкою протиправних, злочинних діянь є поширенням відносно особи позивачки недостовірних та неправдивих відомостей. Отже, поширена інформація відносно позивачки за відсутності жодних доказів на її підтвердження, прямо вказує на вчинення нею певних протизаконних дій (кримінальних правопорушень), що створює у суспільства негативне уявлення та образ позивачки, як злочинця, принижує її честь, гідність й ділову репутацію та викладена у формі тверджень із порушенням презумпції невинуватості особи, що є неприпустимим та грубим порушенням норм Конституції України та чинного законодавства, а така інформація підлягає спростуванню відповідачкою. Відповідачкою не доведено, що оспорювана інформація на час її поширення була повною та перевіреною, а тому в даному випадку, є наявними правові підстави щодо визнання оспорюваної інформації недостовірною. Ураховуючи, що такі твердження не відповідають дійсності, суд визнає таку інформацію недостовірною. Водночас суд відхиляє доводи позивачки про поширення відповідачкою недостовірної інформації на веб сайті, оскільки буд-яких доказів даного факту нею суду не надано. Також суд вважає, що відсутні підстави вважати недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права, честь гідність і ділову репутацію позивачки інформацію наведену у газеті «Зоря Полтавщини» (видання від 12.05.2017) такого змісту: «печатку ОСББ 17 «А» вул. Московська з реквізитами «*Україна*, Полтавська область, місто Кременчук* ОБ`ЄДНАННЯ СПІВВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ 17 «А» ВУЛ. МОСКОВСЬКА* 40236591*» вважати недійсною», оскільки як вбачається з неї відповідні дані які б свідчили про це відсутні (а.с. 39-40). Тому суд відхиляє доводи позивачки в цій частині як необгрунтовані. Щодо інформації про крадіжку коштів позивачкою викладеної відповідачкою в заяві про злочин, суд звертає увагу на те, що на цей час досудове розслідування триває, будь-якого рішення суду (вироку) у кримінальному провадженні не ухвалено. Тому такі дані, наведені в заяві про злочин, доведені до відома відповідачкою лише органам поліції для їх перевірки, не можуть бути підставою для захисту її честі і гідності, оскільки така інформація була визначена саме підставою для звернення із заявою про злочин, яка розглядається в порядку передбаченому КПК України. Означене не порушує особисті немайнові права позивачки. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частини перша - третя статті 23 ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У частині першій статті 270 ЦК України зазначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі, підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт завдання шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Отже на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Пунктом 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно зі ст.\~3,\~56 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб захисту в національному органі, навіть якщо було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних способів захисту. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає в стражданні або приниженні, які людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, вік та стан здоров`я (п.56). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17, де, зокрема, зазначено наступне: «Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних хвилювань не свідчить про те, що особа не зазнала страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано». Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми\~ст. 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов`язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо позивач не доведе підстави позову, то суд відмовить у його задоволенні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1\~статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнала позивачка, зміни, які відбулись в її житті, що призвело до негативних наслідків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачки 3 000 грн. моральної шкоди, що відповідатиме принципам розумності та справедливості. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial