Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , правовстановлюючого документа, а саме Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030371, виданого 25 жовтня 2004 року на підставі розпорядження голови Дубровицької райдержадміністрації №104 від 23 березня 2004 року на ім`я « [PERSON] ». Свою заяву обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме земельні ділянки площею 2,38 га, які розташовані на території Удрицької сільської ради Дубровицького району Рівненської області. Проте оформити спадкове майно заявниця не може, оскільки у свідоцтві про смерть батька його прізвище записано « [PERSON] », тоді як у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030371 від 25 жовтня 2004 року його прізвище зазначено « [PERSON] ». Для внесення змін до державного акта заявниця звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, на що отримала відповідь, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів належить лише до компетенції суду. До початку судового засідання від заявниці надійшла заява про розгляд справи без її участі; заяву просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином (а.с.30). Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо згідно з положеннями цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заяву слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права чи інтересу особи, суд може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 липня 2011 року судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.8). За життя, 02 грудня 2009 року, ним було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Удрицької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та зареєстрований у реєстрі за №155, відповідно до якого він заповів заявниці все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося (а.с.12). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно, а саме земельну ділянку площею 2,38 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Удрицької сільської ради Дубровицького (Сарненського) району Рівненської області, про що свідчить копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030371 від 25 жовтня 2004 року. Однак у зазначеному державному акті прізвище власника зазначено як « [PERSON] » (а.с.11). Для оформлення спадкового майна заявниця звернулася до приватного нотаріуса. Як убачається з роз`яснення приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Скирі А.В. №232/01-16 від 15 травня 2025 року, між правовстановлюючими документами свідоцтвом про смерть [PERSON] , свідоцтвом про народження заявниці та державним актом на право власності на земельну ділянку наявні розбіжності у написанні прізвища. У зв`язку з цим нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендував звернутися до суду (а.с.13). Відповідно до довідки, виданої приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Скирою А.В. №274/02-14 від 07 липня 2025 року, заявниця є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] (а.с.14). Із копії рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 24 червня 2025 року встановлено факт родинних відносин: [PERSON] , який помер [INFO] , є рідним батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Крім того, для виправлення помилки у державному акті заявниця звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області та отримала відповідь від 06 травня 2025 року, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів належить виключно до компетенції суду (а.с.15). Належність Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030371, виданого 25 жовтня 2004 року на ім`я « [PERSON] », батькові заявниці [PERSON] , а також те, що це одна і та сама особа, підтверджується долученими до справи письмовими доказами. З копії свідоцтва про народження заявниці серії [NUMBER] від 30 листопада 1961 року встановлено, що її батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] ; місце реєстрації її народження с. Удрицьк Дубровицького району Рівненської області (а.с.9). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00050262619 від 26 березня 2025 року, 07 квітня 1957 року батько заявниці [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] ; дата народження її батька [INFO] (а.с.16). Відповідно до копій пенсійного посвідчення (а.с.17), посвідчення ветерана війни (а.с.19), ветерана праці (а.с.20) та копії посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (а.с.18), прізвище її батька також зазначено як « [PERSON] ». Згідно з копією повторно виданого Дубровицьким райвідділом реєстрації актів цивільного стану Рівненської області свідоцтва про народження серії [NUMBER] , прізвище батька зазначено як « [PERSON] ». Суд бере до уваги, що в усіх документах, де прізвище зазначено « [PERSON] » чи « [PERSON] », збігаються інші персональні дані, а саме: дата народження, місце проживання, по батькові, а тому різниця у написанні прізвища є технічною і не свідчить про існування іншої особи Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або для створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав. Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пункт 6 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів. Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються із додержанням загальних правил цивільного процесу, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа, про який просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки надає можливість оформити спадкові права. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пп.1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає такі справи, якщо: відповідні факти породжують юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має можливості отримати або відновити документ іншим шляхом. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, застосовує Конституцію України, закони України та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності та межі судового розгляду. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (п.45), доказування має відповідати критерію «поза розумним сумнівом». Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази на основі свого внутрішнього переконання, сформованого шляхом всебічного й безпосереднього дослідження доказів. Згідно зі ст. 26 Закону України Про державний земельний кадастр, відомості до кадастру вносяться на підставі документів, що підтверджують відповідні юридичні факти, у тому числі судових рішень». Суд установив, що чинним законодавством не передбачено процедури внесення змін до державного акта на право власності на земельну ділянку у зв`язку з помилкою в анкетних даних особи, яка померла, а тому виправити такі розбіжності заявниця не може іншим чином. З огляду на встановлені обставини, досліджені докази, неможливість усунення розбіжностей у позасудовому порядку, сукупність документів, які підтверджують даний факт, а також юридичні наслідки для заявниці, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved