Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області через свого представника адвоката Байдака В.Г. звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] . На даний час в квартирі зареєстровані, крім позивача її син [PERSON] , а також онук відповідач [PERSON] . Проте відповідач в квартирі не проживає з 2005 року, не займається утриманням та ремонтом квартири, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, речей, які належать йому, в квартирі не має. Будучи зареєстрованим в квартирі, відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, зокрема позбавляє позивача можливості приватизації квартири. У огляду на вищевикладене позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 26.11.2025 учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку, визначеному чинним законодавством. Натомість представник позивача\~адвокат Байдак В.Г. подав до суду заяву згідно якої просив розгляд справи провести у відсутність позивача та її представника, позов підтримав у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Судові витрати проси залишити за позивачем. У судовому засіданні 22.10.2025 свідок [PERSON] сусідка позивачки повідомила, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] проживає одна. [PERSON] внук позивачки не проживає в даній квартирі з початку 2000 року. У судовому засіданні 22.10.2025 свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, їй відомо, що [PERSON] не проживає в даній квартирі, тривалий час перебуває за кордоном, його речей в квартирі немає. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення\~оголошення-повідомлення\~на офіційному\~веб-порталі\~судової влади\~України,\~а також\~шляхом направлення кореспонденції за його зареєстрованим місцем проживання, однак конверт повернувся до суду з відміткою на довідках «Укрпошти» про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався. Враховуючи зазначене вище та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером №291 від 11 лютого 1997 року, договором найму житла в будинках державного житлово фонду. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію №315 від 29.05.2025, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно акту №225К від 29.05.2025, складеного інженером МКП «УК «Київська», за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] не проживає за даною адресою з 2005 року. Викладені обставини свідчать про те, що відповідач в квартирі не проживає, нею не цікавиться, участі в її утриманні не бере, речі повсякденного використання [PERSON] у квартирі відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом. Право власності позивача на частину житлового будинку згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність в нього інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. При цьому суд враховує, що проживання в іншій місцевості при втраті інтересу до спірного житла не є поважною причиною не проживання у спірному житловому приміщенні. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідача на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41, 42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі чи існування у нього інтересу до квартири. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Щодо розподілу судових витрат, за клопотанням представника позивача судові витрати залишити за позивачем. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Outcome: approved