Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 04.06.2025 року надійшла справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг у сумі 24600,67 грн., а також судових витрат. Представник позивача позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] є споживачем послуг центрального водопостачання та водовідведення за договором про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води №33022 від 09.11.2011 року, особовий рахунок № [NUMBER] , укладеного з позивачем. Зазначені послуги надаються позивачу по квартирі [ADDRESS] . Внаслідок виконання сплати за послуги не в повному обсязі в добровільному порядку у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 24600,67 грн. за період з 01.07.2018 року по 28.02.2025 року, на підтвердження чого представником позивача додано реєстр нарахувань та сплат за абонентом особовий рахунок № [NUMBER] . Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 зазначену цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Матеріали справи №947/20778/25 надійшли 10.07.2025 до Приморського районного суду м Одеси. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2025 року провадження по справі відкрито та надано час відповідачу для надання відзиву на позовну заяву. 04 вересня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, зазначає, що позов є необґрунтованим та недоведеним, договір на постачання на який посилається позивач є розірваним, розрахунки заборгованості відповідача є невірними та незаконними внаслідок не встановлення кількості зареєстрованих осіб при обчисленні, безпідставного нарахування вхідного боргу за минулі періоди, не врахування часткової оплати заборгованості відповідачем, окрім того позивачем, при зверненні з даною позовною заявою не надані докази, щодо зареєстрованої власності на об`єкт по якому надавалися послуги. У задоволенні позовних вимог просив відмовити, судові витрати покласти на позивача, зокрема пов`язані із витратами на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень. 09 вересня 2025 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, а також нові докази у вигляді листа-відповіді управління «водозбут» від 05.11.2019 №К-537 адресовану [PERSON] ; довідку з домової книги про кількість зареєстрованих від 24.10.11 року №673 у котрому представник зазначає, що договір на постачання укладено з відповідачем, тож, заборгованість слід стягувати безпосередньо з останнього. Вважає договір на постачання дійсним та не розірваним, оскільки відповідач не виконав всі дії спрямовані на його розірвання. У стягненні судових витрат пов`язаних із правничою допомогою просив відмовити з підстав не надання документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також обґрунтованого розрахунку таких витрат. Нарахування за послуги центрального водопостачання та водовідведення проводяться із розрахунку двох осіб оскільки в розпорядженні філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» є довідка №673 від 24.10.2011 року про кількість зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] у якої зареєстровано та проживає три особи, відповідь департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 09.10.2021 року про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, акт №262/5Л від 28.11.2022 року, акт №213/П від 24.03.2025 року. Крім того, відповідач не погоджується із стягненням витрат на правову допомогу. 16 вересня 2025 року до суду від відповідача надійшли заперечення щодо відповіді на відзив у яких зазначив, що договір на постачання був розірваний у передбачений договором спосіб 10 листопада 2019 року, жодних додаткових обов`язків для розірвання цього договору від відповідача не вимагалося в силу положень договору які обов`язкові для сторін вказаного договору. Відповідь на відзив позивача не може розцінюватися як клопотання про залучення доказів(лист-відповідь управління «водозбут» від 05.11.2019 №К-537 адресовану [PERSON] ; довідка з домової книги про кількість зареєстрованих від 24.10.11 року №673), а також не містить у собі наявності обґрунтування неможливість подання позивачем доказів у встановлений законом строк, тож надані докази разом із відповіддю на відзив необхідно повернути. Суд не може брати до уваги зміст доказів які не існують у матеріалах справи. 02 жовтня 2025 року у судове засідання з`явився представник відповідача, який звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 02 грудня 2025 року представник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є споживачем послуг центрального водопостачання та водовідведення за договором на надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води №33022 від 09.11.2011 року, особовий рахунок № [NUMBER] , укладеного з позивачем. Зазначені послуги надаються по квартирі [ADDRESS] . Внаслідок виконання сплати за послуги не в повному обсязі у відповідача утворилась заборгованість за період з 01.07.2018 року по 28.02.2025 року, на підтвердження чого представником позивача надано суду реєстр нарахувань та сплат за абонентом особовий рахунок № [NUMBER] за житлово-комунальні послуги у сумі 24 600,67 гривень. Відповідач з таким не погоджується та заперечує наявність заборгованості. Разом з тим, послуги надаються на підставі Договору про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води №33022 від 09.11.2011 р. Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що вважає Договір розірваний з ініціативи Відповідача ще в листопаді 2019 р, що підтверджують письмові заяви з описом вкладення про розірвання договору від 09 жовтня 2019 р., надіслані на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал». Даний факт підтверджено матеріалами справи. З пояснень Позивача вбачається, що Відповідачем не було проведено дій, що вказують на бажання припини отримання послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а саме не опломбованого ввід холодної води. Таким чином, враховуючи доводи відповідача та позивача суд приходить до висновку, що сторони продовжують перебувати в договірних відносинах: позивач надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а відповідач отримує вказану послугу. Відповідно до наданого обґрунтованого розрахунку суми заборгованості Позивач проводить нарахування за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з урахуванням кількості проживаючих на 2-х осіб відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Нарахування абонентської плати проводиться відповідно до вимог законодавства, а саме Закону України «Про житлово-комунальні послуги», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», постанов Кабінету міністрів України від 05.07.2019 р. №690 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» та від 21,08/. 20169 р. №808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг». Згідно з ст. 3 Цивільного Кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовий системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суттєво формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. (зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду від 17.01.2020 р. №369/ 88/17) . Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Ст. 322 ЦК України «Тягар утримання майна» передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У постанові Верховного Суду від 09.02.2022 (справа №953/24063/19 провадження №61-5095св21) зазначено, що положення ст.322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що частиною першою статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 526 Цивільного кодексу України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила) Водоканал надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачу за адресою: [ADDRESS] , за які він у відповідності з п. 5 ч. 47 Правил повинен був своєчасно розраховуватись шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок Водоканалу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Нарахування відповідачу за надані послуги здійснювалися відповідно до показань приладу обліку та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 р. № 2841, а відповідач в свою чергу користувався такими послугами. Відповідач плату за надані позивачем послуги не сплачував, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 24600,67 грн. за період 01.07.2018 року по 28.02.2025 року, що підтверджується розрахунком суми боргу. Відповідно до п.1 ст.9 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 №2189-VІІІ Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Закон України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 №2189-VIII, а саме його стаття 1 передбачає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 5 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 №2189-VIII передбачено перелік житлово-комунальних послуг, згідно до якого водопостачання та водовідведення є житлово-комунальними послугами. У відповідності до ст. ст.67,68,162 Житлового кодексу України,ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. № 2189-VIII, п.п. 32, 47 Правил, на споживача покладено обов`язок оплачувати надані послуги. Однак, в порушення наведених норм права, відповідач не сплачує в добровільному порядку заборгованість за надані послуги. При цьому, посилання відповідача про відсутність укладеного договору про надання послуг між позивачем та відповідачем спростовується матеріалами справи. Відповідно до ст. ст.626,629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. В свою чергу, відповідачем не доведено порушення позивачем своїх зобов`язань та те, що ним, відповідачем як споживачем не було отримано послуг водопостачання та водовідведення або вони були надані неналежної якості чи не в повному обсязі. Жодних доказів щодо відсутності водопостачання та/або неможливості такого до квартири (власником якої відповідач є) за місцем мешкання відповідача за адресою: [ADDRESS] , відповідачем не надано, а судом не встановлено. Водночас, відповідач у своїх заявах, на думку суду, додатково свідчить про факт користування відповідачем послугами, які надає позивач. Тому, на переконання суду, посилання відповідача, які вказані в його заявах, обумовлені лише незгодою з вартістю житлово-комунальних послуг та намаганням ухилитись від їх оплати. Представником відповідача не приведено контррозрахунок боргу. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованість відповідача, а складає 24600,67 грн. Згідно зі ст. ст. 16, 22, 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"- послуга по централізованому водопостачанню надається своєчасно, безперервно, належної якості та підлягає оплаті. Споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів та послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача у встановленому законом порядку з претензіями до позивача саме з приводу кількісних та якісних показників отриманих послуг. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку щодо правомірності стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 24600,67 грн. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). У постанові від 27.05.2020 у справі №2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved