Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 84\~000,00 грн. Позов обґрунтовує тим, що 18.12.2024 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 84\~000,00 грн., які зобов`язався повернути позивачу у повному обсязі у строк до 18.01.2025, однак, сума позики не була повернута у зазначений строк. 07.04.2025 позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення суми позики. Однак, відповіді на зазначену вимогу від відповідача отримано не було. Станом на дату подання позову сума позики не повернута відповідачем позивачу. В судове засідання позивач та його представник не з`явилася, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи проводити за їх відсутності, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.280 ЦПК України\~ суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі позичальнику грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 18.12.2024 року між сторонами було укладено договір позики посвідчений розпискою відповідача (позичальника). Відповідно до умов вказаного договору позивач 18.12.2024 року передав, а відповідач отримав в позику кошти в сумі 84\~000,00 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 18.01.2025 року. У разі прострочення виконання зобов`язання відповідач (позичальник) зобов`язувався сплатити позивачу пеню у розмірі 250 доларів США, що в еквіваленті становить 10\~353,66 грн. (1 долар США=41,41 грн. станом на 07.04.2025). Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми, змісту та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України, Договір є укладеним з моменту передачі позичальнику коштів, тобто з 18.12.2024. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав та 18.12.2024 передав відповідачу у позику кошти в сумі 84\~000,00 грн. 07.04.2025 позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення суми позики. Однак, відповіді на зазначену вимогу від відповідача отримано не було. Відповідач свого грошового зобов`язання не виконав та не повернув позивачу у визначений Договором строк борг за договором позики. На час звернення позивача з позовом до суду відповідачем борг за договором позики не повернуто. Згідно ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено виникнення між сторонами правовідносин щодо боргових зобов`язань, а саме укладення між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики від 18.12.2024, отримання останнім грошових коштів у борг та обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу, у зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача суми грошового зобов`язання за договорами позики, яка була оформлена розпискою від 18.12.2024 в сумі 84\~000,00 грн. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до правил передбачених ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved