Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

06 березня 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати незаконним утримування [PERSON] на території Федеративної Республіки Німеччина малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати [PERSON] протягом одного місяця з дня набрання даним рішенням законної сили, повернути малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] їх батькові [PERSON] до країни їх постійного проживання України до місця проживання дітей в Україні в місті Одесі за адресою: [ADDRESS] ; у випадку невиконання [PERSON] рішення у добровільному порядку відібрати малолітніх дітей [PERSON] ; [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і передати батькові [PERSON] для забезпечення повернення дітей до України; Покласти витрати, пов`язані з поверненням дітей до України на [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони з 10 вересня 2014 року по 25 листопада 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживали з батьком на час звернення позивача до суду. [INFO] , поза шлюбом у сторін народилася дочка - [PERSON] , яка також перебувала на повному утриманні батька [PERSON] та проживала разом із ним. В рішенні суду про розірвання шлюбу між сторонами було зазначено про те, що діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] проживають разом із батьком. 23 січня 2024 року відповідач [PERSON] , разом із дітьми сторін виїхала за кордон без оповіщення батька дітей [PERSON] . Всі особисті речі дітей залишились в квартирі, де вони проживали. [PERSON] є дуже стурбованим з приводу перебування дітей за кордоном без особистих речей, таких як: одяг, ліки, тощо. Також важливим питанням є те, чи діти є ситими та належно доглянутими, адже [PERSON] власного доходу та заощаджень немає та немає змоги належно забезпечувати дітей, тим більше за кордоном. Обгрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що [PERSON] належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, вживає наркотичні засоби, перебуває на обліку у лікаря нарколога, оскільки неодноразово проходила лікування від наркотичної залежності в реабілітаційних центрах, нею неодноразово здавались та закладались ювелірні прикраси в ломбард для отримання грошових коштів на вживання саме наркотичних засобів. [PERSON] немає шкідливих звичок, не судимий, працевлаштований та забезпечений власним житлом, забезпечує повністю своїх дітей матеріально, духовно та морально, ставиться до їхнього здоров`я, виховання та розвитку трепетно. Діти, проживаючи з [PERSON] , максимально забезпеченні всім необхідним. На час звернення позивача із позовом до суду, між сторонами розглядається в суді спір про визначення місця проживання дітей, що, на думку [PERSON] , є головною причиною вивезення дітей за кордон без оповіщення батька. Як зазначає позивач, місто Одеса до переліку територій, на яких ведуться бойові дії не відноситься та є цілком безпечним містом, в якому життю та безпеці дітям [PERSON] нічого не загрожує, більше того, місто Одеса містить значну кількість бомбосховищ та укритій, зокрема і навчальні та дошкільні заклади, в яких перебували діти [PERSON] . У відкритому судовому засіданні позивач та його представник адвокат Врона А.В. позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач у відкрите судове засідання не з`явилася, представник відповідача адвокат Марченко К.Б. подала до суду письмові заперечення проти позову, які обгрунтовані наступними обставинами. Під час спільного проживання сторін [PERSON] регулярно чинив психологічний тиск і маніпулював дітьми, залякував відповідача, вчиняв фізичне насилля. Коли дії [PERSON] стали реально загрожувати життю та здоров`ю [PERSON] , остання почала звертатись до правоохоронних органів. Враховуючи наведене, виходячи із пріоритетності інтересів дітей, їх спокійного дитинства, а в умовах війни, ще із безпеки та збереження життя та здоров`я, відповідач виїхала 24 січня 2024 року разом із дітьми за межі України - до Федеративної Республіки Німеччина. Діти повністю інтегрувалися у нове середовище і є всі підстави вважати, що їх перебування на території іншої країни відповідає їх найкращим інтересам. Наразі з 14 лютого 2024 року [PERSON] та діти зареєстровані та проживають у місті Траунштайн у Федеративній Республіці Німеччина. [PERSON] отримує соціальну допомогу на себе та дітей, загальна сума якої складає 3 777 євро 59 центрів та включає в себе допомогу громадянам, допомогу на дітей, субсидію на оренду житла. Також відповідно до повідомлення про внесення змін щодо виплати допомоги для забезпечення засобів до існування від 25 червня 2024 року соціальна допомога відповідно до Другої книги Соціального кодексу Німеччини (SGB II) надається на період з 1 липня 2024 року по 31 січня 2025 року в наступному розмірі: - за липень 2024 року - 2 777 євро 59 центів; за серпень 2024 року - 1 653 євро 39 євро; за вересень 2024 року по січень 2025 року 1 710 євро 59 центів. Діти наразі забезпечені постійним житлом із комфортними умовами проживання, відвідують дошкільний навчальний заклад у місті Траунштайн, вивчають німецьку мову, за дітьми здійснюється медичний догляд, у дітей є друзі, нові захоплення, діти мають сталі сімейні зв`язки з матір`ю. [PERSON] , з 22 лютого 2024 року навчається у першому класі початкової школи Гаслах у Траунштайн, отримала похвальну грамоту за визначні досягнення у 20-х Федеральних молодіжних іграх з легкої атлетики. [PERSON] відвідує Католицький інтеграційний дитячий садочок «Mariae» з 01 вересня 2024 року. [PERSON] відвідує Католицький інтеграційний дитячий садочок «Mariae» з 01 вересня 2024 року. [PERSON] з 29 лютого 2024 була попередньо зареєстрована на місце в дитячому садочку. Станом на вересень 2024 року [PERSON] та [PERSON] регулярно відвідують інтеграційний дитячий садок «Гаслах» (Haslach) у м. Траунштайн, а дитина [PERSON] регулярно відвідує ясла при дияконії у м. Траунштайн та бере участь в інтеграційних заходах. Крім того, діти [PERSON] та [PERSON] відвідують підготовчий курс німецької мови, організований дошкільним закладом. [PERSON] разом із дітьми проживають у чотирикімнатній квартирі, житловою площею 141 кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди житла від 19 червня 2024 року. Тобто, з моменту переїду до міста Траунштайн у Федеративної Республіки Німеччина, з урахуванням тривалості, регулярності, умов і причин проживання, у дітей вже створився певний ступінь прив`язаності їх до місцевого соціального середовища, більшої прихильності до матері, як до єдиного сімейного оточення за кордоном, та, найголовніше, розуміння безпечності даного середовища. Окрім того, відповідач посилається на рішення суду першої інстанції м. Мюнхена по справі №567 F 4888/24 від 23 липня 2024 року, яким констатовано, що з точки зору суду та відповідно до п. п. б) п.1 ст. 13 Гаазької конвенції має місце, якщо це являє собою серйозну загрозу для малолітніх дітей. Переглядаючи всі публікації Міністерства іноземних справ Федеративної Республіки Німеччина, суд переконаний, що повернення чотирьох дітей в Україну і не тільки в Одеський регіон, але й у країну в цілому становило б для них небезпеку. Обгрунтовуючи заперечення проти позову, сторона відповідача зазначає, що на території України діє воєнний стан, наявні масові ракетні удари, порушення правил міжнародного гуманітарного права, низки міжнародних договорів щодо правил ведення війни, численні терористичні акти та прояви геноциду стосовно всіх представників українського народу. Вказані обставини не сприяють розвитку особистості та не забезпечують право дітей на дитинство, адже можливість всебічного розвитку та вибору дозвілля порушується та обмежується повітряними тривогами, необхідністю постійного відвідування укриття, обмеженням масового скупчення людей та проведення офіційних розважальних заходів. Таким чином, існують підстави вважати, що життю та здоров`ю дітей загрожує небезпека. Отже, рішення відповідача про перевезення дітей з України до безпечної країни відповідає інтересам дітей, а повернення дітей на територію України не відповідає їх інтересам. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, подав пояснення третьої особи щодо позову, в яких зазначено про відсутність у третьої особи спеціальної компетенції щодо повернення дітей, в зв`язку із чим третя особа просить суд ухвалити рішення з урахуванням найкращих інтересів дітей. Представник Міністерства юстиції України у відкрите судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи та пояснення третьої особи щодо позову, в яких зазначено про те, що в силу статті 19 СК України при розгляді судом спорів про відібрання дітей від особи, яка тримає їх у себе не на підставі закону або рішення суду, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, а не Міністерства юстиції України, який є Центральним органом України по виконанню Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року на території України. Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність до суду не подав, пояснення третьої особи до суду також не подав. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов висновків щодо відмови в задоволенні позову. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2014 року, який було розірвано заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2020 року (т. 1 а. с. 25-26). Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 21); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 22); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 23); 20 грудня 2021 року, після розірвання шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 24). Як зазначає\~позивач,\~та не\~заперечує відповідач,\~23\~січня 2024\~року [PERSON] ,\~разом із\~спільними дітьми\~сторін,\~ виїхала\~за межі\~території України,\~не повідомивши\~про це\~позивача. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і\~заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом положень частин сьомої, восьмої\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітніх дітей вимоги про їх повернення до місця їх постійного проживання в Україні згідно з правилами Гаазьких конвенцій 1980 та 1996 років. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із\~Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно із\~статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої\~статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Обґрунтовуючи позов, зазначаючи про незаконність переміщення відповідачем спільних дітей сторін із посиланням на Гаазьку конвенцію 1980 року [PERSON] посилається на те, що рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено місце проживання дітей із батьком. Суд не погоджується із вказаними доводами позивача, зважаючи на наступне. Спір між батьками про місце проживання малолітніх дітей вирішується органом опіки та піклування або судом в порядку статті 161 СК України. При цьому, обов`язковою умовою при вирішенні спору є окреме проживання батьків. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] проживали та виховували дітей разом. Посилання суду, який вирішував спір щодо розірвання шлюбу між сторонами на проживання трьох дітей із батьком не є визначенням місця проживання дітей, а є лише констатацією місця проживання дітей за конкретною адресою на час розірвання шлюбу в мотивувальній частині рішення, що не несе за собою правових наслідків, передбачених статтею 161 СК України. Посилання позивача на те, що на час переміщення відповідачем дітей за межі України в Малиновському районному суді міста Одеси перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей із батьком, не заслуговують на увагу, так як рішення по вказаній справі ухвалено 12 грудня 2024 року вже після звернення [PERSON] до суду із позовом про повернення дітей, а саме рішення не набрало законної сили, та переглядається на час вирішення спору судом в апеляційному порядку Одеським апеляційним судом. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан. За правилами перетину державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінетів Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, на час перетину кордону відповідача із дітьми, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Таким чином, в умовах воєнного стану перетин кордону матері із дітьми без нотаріально посвідченої згоди батька є законним, що спростовує твердження позивача про протиправний характер перетину відповідачем кордону разом із малолітніми дітьми сторін та утримання дітей в ФР Німеччина. Обґрунтовуючи необхідність виїзду за межі території України, відповідач [PERSON] посилається на те, що на території України діє воєнний стан, наявні масові ракетні удари, що не сприяє розвитку особистості та не забезпечують право дітей на дитинство, адже можливість всебічного розвитку та вибору дозвілля порушується та обмежується повітряними тривогами, необхідністю постійного відвідування укриття, обмеженням масового скупчення людей та проведення офіційних розважальних заходів. В свою чергу, позивач [PERSON] посилається на те, що він, як батько, може забезпечити своїм малолітнім дітям за адресою їх постійного проживання в [ADDRESS] безпеку для їх життя та здоров`я, враховуючи велику кількість бомбосховищ та укритій як за місцем проживання, так і в дитячих закладах, які відвідують діти в м. Одесі. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Так, рішенням від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди життю, здоров`ю або психіці, відмова у позові є виправданою. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи. Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, місто Одеса та Одеська область відносяться до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Враховуючи вказані обставини, запровадження воєнного стану на території України, постійні ракетні обстріли в м. Одесі, відсутність достатньої кількості обладнаних належним чином бомбосховищ та укритій, постійні перебої з електро- та водопостачанням, суд вважає, що повернення дітей сторін в такі умови проживання ставлять під загрозу їх життя, здоров`я та психіку. Крім того, зазначені обставини значною мірою впливатиме на право дітей сторін на освіту, соціальний захист та всебічний розвиток. Що стосується\~доводів позивача\~про те,\~що перебуваючи\~разом із\~матір`ю в\~іншій країні\~діти сторін\~перебувають \~в небезпеці\~в зв`язку\~із зловживанням\~ [PERSON] \~ наркотичними засобами та неспроможністю відповідача забезпечити дітям належний побутовий рівень та відповідний розвиток, суд зауважує на наступному. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В обґрунтування доводів про зловживанням [PERSON] \~ наркотичними засобами позивачем надано копію довідки № 189 від 12 вересня 2020 року ГО «Центр здорового життя «Мій Вибір» про те, що відповідач проходить курс психо-соціальної реабілітації з 02.07.2020 року, рекомендований курс лікування становить 6 місяців (т. 1 а. с. 31). Суд зауважує на тому, що вказана довідка не є належним доказом зловживання відповідачем наркотичних засобів або алкоголю, так як не містить інформації щодо підстав перебування [PERSON] на відповідній реабілітації та результатів цієї реабілітації. Надана в якості доказу зловживання відповідачем наркотичними засобами фотографія, на якій містяться паспорт [PERSON] , банківські картки та шприц (т. 1 а. с. 39) на думку суду носить штучний характер та не містить інформації щодо обставин, часу та місця виготовлення цієї фотографії. Довідка медичного центру «Полінар» (т. 1 а. с. 112) про те, що відповідач перебувала на стаціонарному лікуванні в 2019 році у вказаному медичному закладі також не містить інформації щодо діагнозу [PERSON] , та, взагалі, не містить прізвища відповідача та її правильної дати народження, що також ставить під сумнів належність та допустимість цього доказу. Разом із цим, суд зауважує на тому, що вказані стороною позивача проблеми із здоров`ям відповідача не впливають на висновки суду, так як зазначені обставини мали місце в період 2019-2020 року, є неактуальними на час розгляду справи, та не дають суду підстав вважати, що вони мають вплив на життя, здоров`я та безпеку дітей під час їх перебування за межами України разом із матір`ю. Доказів щодо неналежного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо дітей, жорстокого з ними поводження або інших протиправних дій щодо дітей матеріали справи не містять. Що стосується доводів позивача про те, що діти, перебуваючи на території Німеччини, не забезпечені належним житлом, вихованням та розвитком, а також не забезпечені матеріальною, духовною та моральною підтримкою з боку матері спростовуються наданими [PERSON] доказами. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та малолітні діти сторін зареєстровані та проживають у місті Траунштайн у Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію, з нотаріальним перекладом (т. 1 а. с. 42-56). Із копії договору оренди житла за вказаною адресою вбачається, що квартира, яку займає відповідач із дітьми складається із 4-х кімнат, ванної кімнати, балкона, обладнаної кухні, підвального приміщення, житлова площа становить 141 кв. м. (т. 1 а. с. 152). [PERSON] отримує соціальну допомогу на себе та дітей, що включає в себе допомогу громадянам, допомогу на дітей, субсидію на оренду житла (т. 1 а. с. 149-151). Діти сторін за місцем їх знаходження на час воєнного стану в Україні відвідують початкову школу та дитячі садки, що підтверджується відповідними довідками (т. 1 а. с. 135, 137-148, 155, 160-169). Тобто, в місті Траунштайн у Федеративної Республіки Німеччина, малолітні діти сторін забезпечені необхідними для проживання побутовими умовами, право дітей на освіту та розвиток забезпечені повною мірою, що дає суду підстави дійти висновку про те, що діти перебувають в безпечних для них умовах, без загрози їх життю, здоров`ю та психіці, що відображає їх найкращі інтереси, які превалюють над інтересами їх батька. Окрім того, небезпеку при поверненні в Україну дітей підтверджено рішенням Суду першої інстанції м. Мюнхена по справі №567 F 4888/24 від 23.07.2024, яким було встановлено, що з точки зору суду та відповідно до п. п. б) п.1 ст. 13 Гаазької конвенції таке повернення являє собою серйозну загрозу для малолітніх дітей. Переглядаючи всі публікації Міністерства іноземних справ Федеративної Республіки Німеччина, суд переконаний, що повернення чотирьох дітей в Україну і не тільки в Одеський регіон, але й у країну в цілому становило б для них небезпеку (т. 1 а. с. 164-168). Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному\~Гаазькими конвенціями 1980 та 1996 років, та статтею 162 СК України, так як доказів того, що перебування дітей сторін поза межами місця їх проживання в Україні створює загрозу життю та здоров`ю дітей або негативно впливатиме на їх розвиток позивач не надав і судом таких обставин не встановлено, що є підставою для відмові в позові.

Outcome: dismissed