Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

09 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису. [PERSON] зазначає, що її батько [PERSON] протягом тривалого часу веде непристойний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, вчиняє домашнє насильство щодо заявниці та членів її сім`ї шляхом погроз фізичною розправою, глузує, принижує її честь і гідність, здійснює психологічний тиск, висловлюється нецензурною лайкою, пошкоджує майно, виганяє з будинку та наносить тілесні ушкодження. У зв`язку з цим заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів та кривдник притягувався до адміністративної відповідальності, однак протиправні діяння не припинив. За таких обставин, [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців обов`язки: заборона наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця проживання заявниці; заборона особисто чи через третіх осіб розшукувати [PERSON] та членів її сім`ї, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборона вести листування, телефонні переговори з заявницею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді від 09 грудня 2025 року прийнято заяву [PERSON] до розгляду за правилами окремого провадження та призначено судове засідання по справі. Під час судового розгляду заявниця [PERSON] заяву підтримала з зазначених у ній підстав та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] проти задоволення заяви заперечив. Вказав, що не має можливості проживати у будинку батьків, оскільки батько виганяє його зі свого помешкання. Водночас не заперечував фактів вчинення ним домашнього насильства щодо доньки. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що заявниця є донькою заінтересованої особи. На даний час [PERSON] із сім`єю проживає за місцем своєї реєстрації у будинковолодінні, що в [ADDRESS] , яке належить [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються витягом з реєстру територіальної громади № 2022/000573422 від 14 вересня 2022 року, свідоцтвом про народження заявниці серії [NUMBER] , повторно виданим виконавчим комітетом Теліжинецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області 20 листопада 2018 року, а також поясненнями заявниці та заінтересованої особи. Як встановлено зі змісту постанови Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2019 року у справі № 675/161/19, 10 жовтня 2018 року о 17 год 50 хв за місцем свого проживання у [ADDRESS] [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно своєї доньки [PERSON] , яке полягало у висловлюванні образ нецензурними словами, чим міг заподіяти шкоду її психологічному здоров`ю. Також 07 грудня 2025 року о 05 год 00 хв [PERSON] , будучи протягом року підданим адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП згідно з постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2025 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем проживання у [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно доньки [PERSON] , а саме: висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди психічному здоров`ю останньої. Постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2025 року в справі № 675/2021/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2, ч. 3 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, та на нього накладено стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб. За змістом витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 грудня 2025 року до ЄРДР внесено відомості за ст. 125 ч. 1 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, містить дані про те, що 07 грудня 2025 року о 00 год 30 хв у [ADDRESS] [PERSON] спричинив тілесні ушкодження у вигляді синців на тілі для своєї доньки [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю заявниці та дружиною заінтересованої особи. Підтвердила, що її чоловік [PERSON] протягом останніх років систематично вчиняє домашнє насильство щодо свідка, доньки [PERSON] та її неповнолітніх дітей у зв`язку з періодичним тривалим зловживанням алкогольними напоями. [PERSON] приходить до місця їх спільного проживання у нетверезому стані, будить серед ночі, висловлює погрози фізичною розправою, здійснює психологічний тиск, висловлюється нецензурною лайкою. 07 грудня 2025 року [PERSON] вдарив доньку ногою та заподіяв їй тілесні ушкодження, тому [PERSON] звернулася до поліції із приводу вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, є Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Відповідно до п.п. 3, 4, 7, 9, 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Однією з основних засад запобіганню та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим\~особам безпеки\~та основоположних\~прав і\~свобод людини\~і громадянина,\~зокрема права\~на життя,\~свободу та\~особисту недоторканість,\~на повагу\~до приватного\~та сімейного\~життя,\~на справедливий\~суд,\~на правничу\~допомогу,\~з урахуванням\~практики Європейського\~суду з\~прав людини (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2229-VIII). За змістом ч. 1 ст. 21 Закону № 2229-VIII постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства, звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника (п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-VIII). Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4, 8 ст. 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України). Із положень ч. 1 ст. 350-1 ЦПК України слідує, що заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. У заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено, в тому числі, обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності) (п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України). Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). Із матеріалів даної справи вбачається, що [PERSON] неодноразово вчиняв домашнє насильство стосовно своєї доньки [PERSON] , у зв`язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Факти вчинення [PERSON] домашнього насильства встановлено постановами суду у справах про адміністративні правопорушення. Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом нанесення [PERSON] заявниці тілесних ушкоджень із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України та проводиться досудове розслідування. Врахувавши характер вчинених [PERSON] протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства, взявши до уваги відсутність у нього щирого каяття та нагальну необхідність захисту прав [PERSON] від насильства в сім`ї, суд прийшов до висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису у вигляді заборони наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця проживання постраждалої особи; заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому заінтересованій особі, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення\~Закону\~№ 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним\~законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited\~v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному\~законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена\~законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до положень\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні\~лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що\~тимчасове\~обмеження права власності кривдника з метою\~забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному\~Законом №\~2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому доводи заінтересованої особи про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису\~у вигляді заходів тимчасового обмеження прав\~ [PERSON] щодо належного йому будинку, у якому проживає заявниця із своєю сім`єю, є помилковими, оскільки позбавляють заявницю\~гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII. У цій справі суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) робить висновок, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. За таких обставин, суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій\~статті 26 Закону № 2229-VIII, вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] наближатися на визначену відстань до місця проживання заявниці у будинку, що в [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Водночас суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] у частині захисту членів її сім`ї як осіб, постраждалих від домашнього насильства, оскільки заявниця не зазначила у своїй заяві конкретних фізичних осіб, інтересів яких її заява стосується, а також не навела доказів щодо відсутності у них можливості самостійного звернення із відповідними заявами про видачу обмежувального припису в власних інтересах. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial