Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» звернулося в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування змінених позовних вимог позивачем викладено обставини, що 09.09.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 3720, за умовами якого Товариство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у термін встановлений договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Товариство свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в обсязі та в строк, визначений умовами договору. Однак, відповідач у свою чергу не виконав умов кредитного договору. Заборгованість відповідача перед позивачем становить 38\~141,98 грн, з яких: 13 449,02 грн заборгованість за тілом кредиту; 15\~238,96 грн заборгованість за відсотками; 8954,00 грн заборгованість за комісією; 500,00 грн штраф. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 38\~141,98 грн та судові витрати. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому позов не визнав, та зазначив, що жодного договору із відповідачем не укладав, договір не підписав, жодних коштів не отримував. Він дійсно заходив на сайт та ознайомлювався із пропозицією відповідача, однак нічого не підписував та не повідомляв. Картку на яку зараховано кошти не відкривав та не користувався. Також ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» не подавала доказів про застосування чи отримання ним ідентифікатора електронного підпису, а тому ним не було дотримано порядку укладення електронного договору та не було подано доказів про отримання коштів. Крім цього ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» не правомірно нараховувала відсотки, комісії, штрафи, які не відповідають умовам договору. Враховуючи, що у [PERSON] відсутній обов`язок повертати кошти, а тому слід відмовити у задоволенні первісного позову. Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» подало відповідь на відзив в якому зазначила, що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а оскільки позичальник не виконав своїх зобов`язань, тому договір позики не закінчився. Кредитний договір укладений відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування», за участю брокера АТ «Альфа Банк», тому [PERSON] був ознайомлений із усіма умовами, процентними ставками, вартості кредиту, інформації про кредитодавця і поставив свій підпис. Також сам факт укладення договору свідчить про наявність погашення позики. Усі умови договору між ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» та [PERSON] були погодженні під час укладення договору, у тому числі, комісія передбачена в щомісячних платежах. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування відзиву та зустрічного позову [PERSON] зазначив, що жодного договору із відповідачем не укладав, договір не підписав, жодних коштів не отримував. Він дійсно заходив на сайт та ознайомлювався із пропозицією відповідача, однак нічого не підписував та не повідомляв. Картку на яку зараховано кошти не відкривав та не користувався. Також Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» не подавала доказів про застосування чи отримання ним ідентифікатора електронного підпису, а тому ним не було дотримано порядку укладення електронного договору та не було подано доказів про отримання коштів. Тому вказаний правочин порушує публічний порядок направлений на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а саме права власності. Позивач вважає, що спірний кредитний договір не містять всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування, зокрема, споживачу не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунки загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг. Також Позичальник не був попереджений про відсутність в Договорах умов, які є обов`язковими для договорів даного виду згідно законодавства, про наявність в договорі умов, які в порушення законодавства про захист прав споживачів є незаконними та несправедливими, обмежують його в правах та створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін на користь Банку. Якби споживач був в належній формі попереджений про наявність таких обставин він не погодився б на укладання цих договорів на таких невигідних для себе умовах. Також позивачем зазначив, що укладено договір під впливом помилки, обманним шляхом, та вказаний договорі фіктивний. Враховуючи, що у [PERSON] відсутній обов`язок повертати кошти, а тому слід задовольнити зустрічний позов та визнати недійсний договір позики від 09.09.2021. укладений між позивачем та відповідачем. ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» подало відзив на позов у якому зазначено, що зустрічний позов не визнають, оскільки договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а оскільки позичальник не виконав своїх зобов`язань, тому договір позики не закінчився. Кредитний договір укладений відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування», за участю брокера АТ «Альфа Банк», тому [PERSON] був ознайомлений із усіма умовами, процентними ставками, вартості кредиту, інформації про кредитодавця і поставив свій підпис. Кошти перераховані на його рахунок відкритий в АТ «Альфа Банк». Також сам факт укладення договору свідчить про наявність погашення позики. Усі умови договору між ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» та [PERSON] були погодженні під час укладення договору, у тому числі, комісія передбачена в щомісячних платежах. Тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. У судове засідання представник ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у зустрічному позові. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, просить відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, через неявку всіх учасників справи. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов і об`єднано вимоги в одне провадження. Ухвалою суду закрито підготовче засідання. Ухвалою суду відмовлено у призначенні експертизи. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що 09.09.2021 між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» укладено договір позики №3720 (далі Договір). Згідно п. 1.1 Договору, за цим договором позикодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у сумі 15 000 грн для задоволення особистих потреб позичальника, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити плату за користування позикою в розмірі, порядку та на умовах, передбачених цим договором. Загальний розмір кредиту за цим договором складає 16275,00 грн, що включає суму зазначену в п. 3.3 цього договору. Відповідно до п. 1.3 Договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує своє воєвиявлення щодо отримання позики на картковий рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа Банк» від позикодавця шляхом здійснення перерахування позикодавцем суми позики на зазначений рахунок позичальника. Строк користування позикою становить 24 календарних місяців, та починається з моменту (дати) зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника, зазначений в п. 1.3 договору. (п. 3.1 Договору). При видачі позики за цим договором позичальник сплачує плату за оформлення цього договору позики, яка складає 8,5 % від розміру позики, зазначеної в п. 3.3 Договору. Плата за користування позикою включається до щомісячного платежу (п. 3.10 Договору). Проценти за користування позикою встановлюється на рівні 0,23 % від загальної суми позики за календарний день та нараховуються за кожний день користування позикою. Відповідно до п. 3.9 Договору, комісія за управління (обслуговування) позикою встановлюється на рівні 0,1 % від загальної суми позики за календарний день та нараховується за кожний день користування Позикою, починається з 7 місяця користування позичальником позикою. Згідно із п. 3.10 Договору, реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 82,8% річних від загальної суми позики. Орієнтовна сукупна вартість позики за даним договором становить 42\~546,09 грн. (п. 3.11 Договору). Крім цього, до матеріалів справи додано паспорт позики за Договором позики №3720 від 09.09.2021. Відповідно до платіжної інструкції №595 від 09.09.2021, ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» перерахувало [PERSON] кошти в розмірі 15\~000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 38\~141,98 грн, у зв`язку із порушенням зобов`язання за кредитним договором № 3720\~від 07.03.2021. Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин\~може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 207\~ЦК Україниправочин\~вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом\~статей 626, 628 ЦК України договором\~є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638\~ЦК України договір\~є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639\~ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року N 127/33824/19. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054\~ЦК України за\~кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1055\~ЦК України кредитний\~договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зокрема, в ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування"\~зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір укладений в письмовій формі та підписаний особисто [PERSON] , доказів про те, що підпис від імені [PERSON] поставлений іншою особою на спірному договорі, суду не було подано. Тому міркування [PERSON] , що договір не підписувався ним в електронні формі і відбулося порушення\~Закону України "Про електронну комерцію", є необґрунтованим, оскільки судом встановлено, що договір позики власноручно підписаний позичальником [PERSON] . Тому суд вважає, що договір позики №3720 від 09.09.2021 укладений ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» та [PERSON] шляхом проставлення свого підпису, [PERSON] погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами Договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеними умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил. Жодних доказів на спростування факту отримання коштів,\~\~користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем суду надано не було. Суд зазначає, що відповідач отримав кредит у сумі 15 000 грн для задоволення особистих потреб позичальника, на умовах строковості, зворотності та платності, і зобов`язаний повернути тіло кредиту та сплатити проценти, які нараховуються за кожний день користування позикою в розмірі 0,23 % від загальної суми позики за календарний день або 82,8% річних від загальної суми позики, за період з моменту зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника, тобто з 09.09.2021 по 10.09.2023, тобто 24 календарних місяці. Отже, встановивши, що відповідач свої обов`язки за кредитним договором не виконав, допустив заборгованість за кредитом, сплатив на погашення тіла кредиту 2 825,98 грн, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо порядку погашення заборгованості, яка добровільно ним не сплачується і з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сума простроченого платежу по тілу кредиту в розмірі 12\~174,02 грн. (15\~000,00 2 825,98) Щодо вимоги позивача про нарахування плати за оформлення кредитного договору та її стягнення, а також стягнення комісії за кредитним договором, суд зазначає наступне. При видачі позики за цим договором позичальник сплачує плату за оформлення цього договору позики, яка складає 8,5 % від розміру позики, зазначеної в п. 3.3 Договору. Отже, позивач при видачі позики за цим договором нарахував плату за оформлення цього договору позики, яка складає 8,5 % від розміру позики і становить 1 275,00 грн, також на вказану суму нараховував проценти за користування позикою. Відповідно до п. 3.9 Договору, комісія за управління (обслуговування) позикою встановлюється на рівні 0,1 % від загальної суми позики за календарний день та нараховується за кожний день користування Позикою, починається з 7 місяця користування позичальником позикою. Позивачем нараховано комісію за управління (обслуговування) позикою в розмірі 0,1 % від загальної суми позики за календарний день, і здійснено її нараховується за кожний день користування Позикою, починається з 7 місяця користування позичальником позикою і до 10.09.2023, яка становить 8954,00 грн. Суд вважає, що у позивача відсутні законні підстави для нарахування плати за оформлення кредитного договору і процентів на неї, та її стягнення, а також стягнення комісії за кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до ч. 5 ст 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Аналіз умов\~договору про\~надання споживчого\~кредиту свідчить\~про те,\~щопозивач при видачі позики за цим договором нарахував плату за оформлення договору позики та комісію за надання кредиту, які є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику. Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про те, що положення договору про надання споживчого кредиту щодо сплати позичальником на користь кредитодавця плати за\~оформлення договору\~позики,\~нарахованих на\~цей розмір\~процентів за\~користування позикою,\~та комісію\~за надання\~кредитукомісії, суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та частині першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за плату за\~оформлення договору\~позики в\~розмірі 1\~275,00\~грн.\~та нарахованих\~на цей\~розмір процентів\~за користування\~позикою в\~розмірі 2\~142,81\~грн,\~за комісію\~за надання\~кредитув розмірі 8 954,00 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача штрафу в сумі 500, 00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6.7 договору у разі прострочення строків сплати позики та\\або плати за користування позикою (чергового платежу), останній сплачує позикодавцю штраф у розмірі 500,00 грн. Згідно п. 18\~Цивільного кодексу України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 500,00 грн, не ґрунтується на вимогах закону та задоволенню не підлягає. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне, що відсотки нараховуються на суму тіла кредиту в розмірі 15\~000,00 грн, з врахуванням погашених сум тіла кредиту, за кожний день користування позикою в розмірі 0,23 % від загальної суми позики за календарний день або 82,8% річних від загальної суми позики, за період з моменту зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника, тобто з 09.09.2021 по 10.09.2023, тобто 24 календарних місяці.. Отже, розмір відсотків на тіло кредиту за період з 09.09.2021 по 10.09.2023, з врахування оплачених сум відповідачем на погашення тіла кредиту 07.10.2021 1500,00 грн, 04.11.2021 417,98 грн, 07.12.2021 450,46 грн, 08.02.2022 457,54 грн, становить 20\~870,19 грн, які слід нараховувати наступним чином: за період 09.09.2021 по 07.10.2021 становить 966,00 грн (15\~000,00 *0,23/100 *28); за період з 07.10.2021 по 04.11.2021 становить 869,4 грн (13500*0,23/100*28); за період з 04.11.2021 по 07.12.2021 становить 992,64 грн (13\~082,02*0,23/100*33); за період з 07.12.2021 по 08.02.2022 становить 1830,15 грн (12631,56*0,23/100*63); за період з 08.02.2022 по 10.09.2023 становить 16\~212,00 грн; (12174,02*0,23/100*579). Враховуючи, що відповідачем оплачено суми на погашення відсотків за користування позикою в розмірі 7\~774,02 грн, суд вважає, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню відсотки за користування позикою в розмірі 13\~096,17 грн (20\~870,19 - 7\~774,02). Отже загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, становить 25\~270,19 грн, що складається із наступного: 12\~174,02 грн\~розмір заборгованості за тілом кредиту; 13\~096,17 грн\~розмір заборгованості за відсотками. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до позовних вимог, ціна первісного позову у даній справі становила 38\~141,98 грн. Позовні вимоги задоволено частково на загальну суму 25\~270,19 грн, в іншій частині відмовлено. Отже, розмір задоволених позовних вимог у пропорційному відношенні становить 66,25 % (25\~270,19 грн *100/38141,98). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2\~422,40 грн. Отже, підлягає розподілу судові витрати в сумі 2\~422,40 грн, які слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, 2\~422,40 * 66,25 /100 = 1\~604,84 грн. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1\~604,84 грн, сплаченого судового збору. [PERSON] як на підставі заявлених вимог просить зустрічний позов задовольнити з підстав, наведених в ньому, визнати недійсними договір позики, однак суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підставі частини першої статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:\~\~ 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту;\~\~ 5) річна відсоткова ставка за кредитом;\~\~ 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно з частиною п`ятою\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до частин першої, другої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. За змістом статей\~11,\~18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що\~Закон України "Про захист прав споживачів"\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті\~22 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Як вбачається з преамбули Постанови № 168 від 10.05.2007 року вона прийнята з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживача мовної інформації про сукупну вартість кредиту Правління Національного банку України. В даній Постанові, яка набула чинності 05.06.2007 року, міститься вимога про зобов`язання перед укладенням кредитного договору надати споживачу\~в письмовій формі\~інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 цього Закону, споживач\~має\~право на одержання необхідної, доступної, достовірної та\~своєчасної інформації про продукцію, що\~забезпечує можливість\~її\~свідомого\~і\~компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої\~статті 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Установивши, що спірний кредитний договір підписаний банком та позивачем, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору. Також позивачем не доведено обставин щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом та під тиском, оскільки такі обставини в силу\~статті 230 ЦК України належним\~чином не обґрунтовані та підтвердження належними доказами. Відповідно до\~статті 3 ЦК Українипринципи\~справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої\~статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України зазначений\~принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою,\~яка суперечить\~добросовісності та\~чесній діловій\~практиці,\~є,\~зокрема,\~поведінка,\~що не\~відповідає попереднім\~заявам або\~поведінці сторони,\~за умови,\~що інша\~сторона розумно\~покладається на\~них.\~Ініціювання спору\~про недійсність\~договору не\~для захисту\~цивільних прав\~та інтересів,\~а з\~метою ухилення\~від виконання\~зобов`язань,\~є неприпустимим\~(постанова\~Верховного Суду\~у складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 05\~вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19). Не можна погодитися з доводами позивача про те, що банк не ознайомив позичальника з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки виконуючи приписи\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", банк ознайомив позичальника з діючими умовами кредитування. Позичальник під підпис отримала інформацію про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на вторинному ринку та детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які містять відомості про суму кредиту та мету кредитування, строк кредитування, реальну проценту ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, метод розрахунку процентів, розмір платежів на користь третіх осіб за надані супутні послуги, умови дострокового погашення, суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, з чим позичальник погодилася під час укладення оспорюваного кредитного договору. Враховуючи, що зі змісту спірного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Разом з тим, не зазначення абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Такі обставини враховуються при перевірці правильності розрахунку кредитної заборгованості та на дійсність правочину не впливають. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.06.2023 у справі №185/8140/15-ц. Згідно із положеннями статті 13\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит (стаття 15 Закону України «Про споживче кредитування»). Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до банку із заявами про роз`яснення їй умов кредитного договору чи із заявами про відмову від договору. Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про те, що положення договору про надання споживчого кредиту щодо сплати позичальником на користь кредитодавця плати за оформлення договору позики, нарахованих на цей розмір процентів за користування позикою, та комісію за надання кредиту комісії, суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та частині першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» і є нікчемними з моменту укладення договору. Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин, слід відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» про визнання недійсним договору позики. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору,\~суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial