Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 02 січня 2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2845908950/197688 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді і підписаний за допомогою електронного підпису, який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Згідно з умов кредитного договору відповідачу було надано фінансовий кредит у гривні на умовах строковості, зворотності, платності на суму 2\~000 грн. строком на 30 днів та відсотковою ставкою 1,85% на добу. Згідно з виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 26 травня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 6 810 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2 000 грн.; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 4 810 грн. 31 травня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором №2845908950/197688 від 02 січня 2020 року укладеним з [PERSON] 03 червня 2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за вищевказаним кредитним договором 2845908950/197688 від 02 січня 2020 року до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим позивач набув права грошової вимоги до відповідача. На підставі викладеного, представник позивача звернувся з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» заборгованість за кредитним договором № 2845908950/197688 від 02 січня 2020 року в сумі 6 810 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2\~000 грн.; простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 4 810 грн., а також сплачений судовий збір у сумі 2\~422,40 грн. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13 листопада 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про перевірку судом оригіналів електронних доказів та виключення копій з числа доказів у справі. Представник позивача Пархомчук С.В. сформував у системі «Електронний суд» заяву про розподіл/відшкодування/ компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якій просив суд стягнути з [PERSON] витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10\~500 грн. та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак заперечень проти позову суду не представив, лише 12 вересня 2025 року сформував в системі «Електронний суд» клопотання про перевірку судом оригіналів електронних доказів та виключення копій з числа доказів у справі та клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з чим судом неодноразово було відкладено розгляд справи, однак відповідач до суду не з`явився, відзив не подав та не заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань і доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне судове рішення. 08 грудня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 02 січня 2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» і [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 2845908950/197688, відповідно до умов якого товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 2 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів до 31 січня 2020 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 675,25% річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% на добу, та фіксованою процентною ставкою, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора (підпису) R48958 як і додаток №1 до вищевказаного договору - графік розрахунків, що підтверджується також довідкою про ідентифікацію (а. с. 18, 27-33). Матеріалами справи підтверджено, що факт отримання коштів позичальником підтверджується листом ТОВ «Платежі Онлайн» за №2025-ПО/217 від 19 серпня 2025 року, відповідно до якої, через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 27795-56150-25858 на суму 2 000 грн., з датою і часом проведення: 02 січня 2020 року 11:00:17 годин, номер платіжної картки: [NUMBER] , емітент: АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 44-47). Матеріалами справи також підтверджено, що 31 травня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» і ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників (а. с. 34-42). Згідно з витягу з реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року, ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №2845908950/197688 від 02 січня 2020 року, на загальну суму 6 810 грн., з яких: 2 000 грн. - залишок по тілу кредиту; 4 810 грн. - залишок по відсотках (а.с.17). Також судом встановлено, що 03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» і ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, згідно з якого до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» перейшло право вимоги до відповідача за договором №2845908950/197688 від 02 січня 2020 року, на загальну суму 6 810 грн., з яких: 2 000 грн. - залишок по тілу кредиту; 4 810 грн. - залишок по відсотках, що підтверджується витягом з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021 від 03 червня 2021 року (а. с. 16, 19-22, 49-50). Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором станом на 26 травня 2025 року заборгованість за кредитним договором №2845908950/197688 від 02 січня 2020 року складає: 6 810 грн., з яких: 2 000 грн. - прострочене тіло; 4 810 грн. - прострочені відсотки (а. с. 15). Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 1 частини 1 статті 512, статті 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судом встановлено, що ТОВ «Гоуфінгоу» відступило право вимоги щодо відповідача на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», яке в подальшому відступило право вимоги ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» і таке відступлення відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України. Тобто, судом встановлено що ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», є новим кредитором за кредитним договором, а також те, що до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» перейшло право вимоги до відповідача в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Судом встановлено факти укладення між ТОВ «Гоуфінгоу» і відповідачем [PERSON] вищевказаного кредитного договору, отримання відповідачем коштів за його умовами, та невиконання відповідачем належним чином зобов`язань з повернення кредитних коштів. Також судом встановлено, що існування заборгованості відповідача за договором про надання фінансового кредиту №2845908950/197688 від 02 січня 2020 року на загальну суму 6 810 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідачем не було надано власного розрахунку або інших доказів з метою спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Крім того, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором №11/07/2025 про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року, укладений між ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» та адвокатом Пархомчуком С.В., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №8096/10, яке видано 18 липня 2019 року Радою адвокатів Київської області, довіреності від ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» від 11 липня 2025 року; актом про отримання правової допомоги від 04 вересня 2025 року щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] на загальну суму 10 500 грн.; рахунком №04.09.2025-4 від 04 вересня 2025 року; платіжною інструкцією №9533 від 04 вересня 2025 року на загальну суму 10 500 грн. (а. с. 12-13, 23-26, 51, 76-78). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 10 500 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того сторони до суду не з`являлися, а отже вона не відноситься до складних справ. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено у повному обсязі, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але також беручи до уваги недотримання співмірності затрат на правничу допомогу, суд вважає необхідним зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до суми 2 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Outcome: approved