Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

04.07.2025 до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю надійшла позовна заява ТОВ «СВЕА ФІНАНС» до [PERSON] , в якій представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 року і № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 року у сумарному розмірі 28 325,13 грн., та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані наступним. 19.09.2019 між ТОВ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Р99.00508.005699148, який за своєю природою є змішаним договором кредиту, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 6000 грн. для власних потреб, строком на 24 місяці, зі сплатою процентів в розмірі 12,00% річних. Крім того, 07.12.2017 між ТОВ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладена угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № C-505-004046-17-980, з доступним лімітом у розмірі 5000 грн., та відсотковою ставкою за користування коштами у розмірі 48, 00 %. 25.07.2023 між ТОВ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було кладено Договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого ТОВ «Ідея Банк» відступило Права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право вимоги , у тому числі до боржника [PERSON] за кредитними договорами №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 року і № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017. Відповідач умови договорів належним чином не виконує, що стало підставою звернення до суду. 04.07.2025 вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 07.07.2025 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином, просив розглядати справу без участі представника позивача. Представник відповідачки в судовому засіданні повідомила суду, що [PERSON] направила позивачу лист-пропозицію щодо укладення мирової угоди та реструктуризації суми боргу, однак на теперішній час відповіді не надано. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2019 між ТОВ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Р99.00508.005699148. У зв`язку із невиконання зобов`язань за даним договором, у [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 13200, 57 грн., з яких: 5842, 90 грн. заборгованість за основним боргом, 2207, 55 грн. заборгованість за відсотками, 5150, 12 грн. заборгованість за іншими процентними платежами Крім того, 07.12.2017 між ТОВ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладена угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № C-505-004046-17-980. У зв`язку із невиконання зобов`язань за даним договором, у [PERSON] утворилась заборгованість в розмірі 15124, 56 грн., з яких: 5974, 41 грн. заборгованість за основним боргом, 9150, 15 заборгованість за відсотками. 25.07.2023 між ТОВ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого ТОВ «Ідея Банк» відступило Права вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право вимоги за Первинними Договорами, в розмірі заборгованостей Боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. Частиною 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із статтями 513, 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 статті 1078 ЦК України). Позивачем було долучено до позовної заяви докази, які підтверджують факт того, що відступалось право грошової вимоги. По кредитним договорам №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 та № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 від ТОВ «Ідея Банк» до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» відступалось право грошової вимоги. Від повідно до п. 2.1 Договору Клієнт передає (відступає) Фактору свої Права Вимоги, Фактор набуває Права вимоги Клієнта за Первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується Сторонами, у паперовому вигляді в день укладання цього Договору та надсилається Клієнтом Фактору засобами корпоративного зв?язку у захищеному паролем файлі в день укладання цього Договору. Реєстр Боржників після належного його підписання вважається невід?ємною частиною цього Договору. Відповідно до п. 3.1 Договору загальна сума фінансування Фактором Клієнту під відступлення Прав Вимоги становить 12 163 508,00 грн. (дванадцять мільйонів сто шістдесят три тисячі п?ятсот вісім гривень 00 коп.) та включає в себе фінансування відповідно до Реєстру Боржників №1, Реєстру Боржників №2, Реєстру Боржників №3. З витягів з реєстрів боржників вбачається, що заборгованість [PERSON] за Договір кредиту та страхування №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 становить 13200, 57 грн., з яких: 5842, 90 грн. заборгованість за основним боргом, 2207, 55 грн. заборгованість за відсотками, 5150, 12 грн. заборгованість за іншими процентними платежами, та за договором № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 становить 15124, 56 грн., з яких: 5974, 41 грн. заборгованість за основним боргом, 9150, 15 заборгованість за відсотками. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі Договору відступлення права вимоги № 01.02-31/23 від 25.07.2023, позивач одержав від ТОВ «Ідея Банк» право вимоги по заборгованостям відповідача. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 1 статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК України). Відповідно до положення частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно з частиною 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. З кредитного договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 та № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017, вбачається, що вони містять основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. У кредитному договорі №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 сторони погодили суму договору у розмірі 6000, 00 грн. (п. 1.2 Договору), строк дії Договору 24 місяці (п.1.4 Договору), процентну ставку 12% річних (п.1.3 Договору). З паспорту споживчого кредиту до кредитного договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 , зокрема, у п. 5, визначено порядок повернення кредиту, з якого вбачається, що: кредит надано на 24 місяці; сума кредиту, що підлягає поверненню, складає 6000 грн.; сума нарахованих процентів, що підлягає поверненню, складає 846, 48 грн., інши послуги банку (комісія) складає 3327, 36 грн., Разом до сплати 10173, 84 грн. З угоди про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 вбачається, що сторони погодили ліміт кредитної лінії у розмірі 5000 грн. (п. 3.2 Угоди), процентну ставку 48% річних (п.3.3. Угоди). Відповідно до п. 5.9 Клієнт, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу Банку зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. ТОВ «Ідея Банк» свої зобов`язання за Договорами виконало в повному обсязі, а саме - надало відповідачу [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками відповідно до умов Договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитними договорами №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 та № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 обгрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками по кредитному договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 у розмірі 2207, 55 грн., та по договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 - 5974, 41 грн. заборгованості за основним боргом, суд зазначає наступне. Так, відповідно, до умов договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 ліміт Кредитної лінії, доступний Клієнту на момент укладання угоди становить 5000, 00 грн. З виписки по особовому рахунку по договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 вбачається, що відповідачу неодноразово надавались транші згідно Додаткових угод до договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017. Відповідно до довідки-розрахунку до Договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 заборгованість [PERSON] , зокрема, за основним боргом становить 5974, 41 грн. Разом з цим, матеріали справи не містять додаткових угод, визначених у виписці по особовому рахунку, та відповідно відомостей щодо зміни/збільшення суми доступного кредитного ліміту, що позбавляє суд можливості встановити, який кінцевий ліміт було встановлено відповідачці, оскільки відповідно до п. 3.1 Угоди максимальний кредитний ліміт встановлюється у розмірі 200000 грн. За умовами укладеного кредитного договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 сторони погодили сплату заборгованості 6000 грн.; сума нарахованих процентів, що підлягає поверненню, складає 846, 48 грн. Відтак, у межах строку кредитування, відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою та кредитом, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). Таким чином, позивач мав право на нарахування процентів за користування позиками лише в межах строку надання позики. Після закінчення строку їх дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту у порядку, передбаченому Договорами, матеріали справи не містять. Не надано й доказів того, що первісний кредитор погодив зміну строку кредитування. За змістом ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог позивач не заявляв. У зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками по кредитному договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 у розмірі 2207, 55 грн., та по договору № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 - 5974, 41 грн. заборгованості за основним боргом, саме в цьому розмірі є необґрунтованими. Щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за інші послуги банку (комісією) за надання Кредиту по № Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 від 19.09.2019 у розмірі 5150, 12 грн., суд зазначає наступне. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця такредитного посередника(за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті1та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національногобанку Українипостановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Зважаючи на викладене, комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні оплати чергового платежу може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зроблено висновок про те, що якщов кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до паспорту споживчого кредиту Додаток № 1 до кредитного договору №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 , зокрема, у п. 5, визначено порядок та розмір повернення кредиту, зокрема, інших послуг банку в розмірі 3327, 36 грн. Так, відповідно до п. 4 Договору сторони дійшли згоди, що у Додатку № 1, що є невід`ємною частиною Договору зрозуміло та доступно викладено: детальний розпис складових загальної вартості Кредиту та реальної річної відсоткової ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за Договором. Разом з цим, умова договору не містить переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 677/1535/15, 21.07.2021 у справі № 751/4015/15, 15.12.2021 у справі № 209/789/15, 12.04.2022 у справі № 640/14229/15 та від 20.07.2022 у справі № 343/557/15-ц. Оскільки положення за кредитним договором № Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, відтак, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за комісією, яка безпідставно включена позивачем до суми загальної вартості кредиту. Таким чином, суд приходить про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості: за кредитними договором №Р99.00508.005699148 від 19.09.2019 в загальному розмірі 6689 (шість тисяч шістсот вісімдесят дев`ять) грн., 38 коп., з яких: заборгованість за основним боргом 5842 (п`ять тисяч вісімсот сорок дві) грн., 90 коп., заборгованість за відсотками 846 (вісімсот сорок шість) грн., 48 коп; -за кредитним договором № C-505-004046-17-980 від 07.12.2017 в загальному розмірі 14150 (чотирнадцять тисяч сто п`ятдесят) грн., 15 коп., з яких: заборгованість за основним боргом - 5000 (п`ять тисяч) грн., 00 коп., заборгованість за відсотками 9150 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят) грн., 15 коп. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги задоволені частково (з 28325, 13 грн. до 20839, 53 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 2422, 40 грн. судового збору, а тому підлягає стягненню розмір стягнутого судового збору на користь позивача за подачу позову у розмірі 1782, 22 грн. (20839, 53*2422, 40/28325, 13).

Outcome: partial