Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 21.05.2025 р. до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 01.10.2015 р. виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №14, та вирішити питання про залишення проживання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Позовну заяву мотивує тим, що 01.10.2015 р. між сторонами було укладено шлюб, про що виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області зроблено відповідний актовий запис №14 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . На даний час будь-які відносини як сімейні та шлюбні, які б ґрунтувалися на почуттях взаємної любові, дружби, та поваги, у них відсутні. Спільного побуту вони не ведуть. Різниця у поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків між ним та відповідачем. Для нього як для чоловіка, відновлення хоча б дружніх відносин з відповідачем є неможливим. Жодних спільних інтересів в нього з відповідачем не має, так само як і наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю, тому позивач вважає, що їхнє сімейне життя неможливе і такий шлюб суперечить його інтересам, так і моральним засадам суспільства. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована та проживає разом із позивачем. Наводить положення ч.1 ст. 160 СК України та вказує, що вони з відповідачем дійшли згоди, що дитина буде проживати разом із ним. Оскільки у них із відповідачем відсутній спір щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, просить суд вирішити питання одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26.05.2025 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 07.07.2025 р. позовну заяву прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Бевз Т.С. позов підтримали з підстав у ньому наведених, просять задовольнити. Просять понесені судові витрати залишити за позивачем та повернути переплачену частину сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн., за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини з батьком. Позивач також пояснює, що його дружина - відповідач по справі зареєстрована за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказана нерухомість належить на праві власності батьку позивача, вони раніше сім`єю проживали за вказаною адресою. На даний час вони з донькою проживають разом за місцем його реєстрації в м.Рівне. Клопотань щодо надання терміну на примирення пожружжя не має, наполягає на розірванні шлюбу. Пояснює, що вимога про вирішення питання про залишення проживання малолітньої доньки разом із ним підтримується, оскільки це дозволить вирішувати питання, пов`язані із правами батька щодо дитини. Вказує, що адвокат Сермяга Д.А. також представляє інтереси позивача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю та пояснює, що вона, хоча не отримала позовну заяву із додатками, однак її зміст їй відомий, вона наполягає на продовженні розгляду справи, роз`яснені судом права їй зрозумілі, позовні вимоги визнає та просить їх задовільнити, клопотань до суду не має. Пояснює, що вона деякий час перебувала за кордоном, на даний час проживає в м.Рівне, у подальшому планує також виїхати за кордон на деякий час. Пояснює, що їх малолітня донька проживає разом із позивачем, спору щодо визначення її місця проживання у сторін не має. Клопотань щодо надання терміну на примирення подружжю не має, наполягає на розірванні шлюбу. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків. Сторони перебувають у шлюбі з 01.10.2015 р., який зареєстровано Виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка з червня 2022 р. зареєстрована за місцем реєстрації позивача [ADDRESS] . Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і бажають розлучитися. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини третьої статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо залишення дитини на проживанні з позивачем суд вказує таке. Як слідує з із засвідченої представником позивача адвокатом Сермяга Д.А. копії свідоцтва про народження, виданого Виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області 17.03.2016 р., серії [NUMBER] , народилася [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно ч. 2, 3, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. За змістом вказаної постанови Верховного Суду суд може вирішити лише питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а не позовну вимогу про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, слід звернути увагу на те, що питання щодо залишення дитини на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дитини після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків. Не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком. Як вбачається з позовної заяви позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Згідно позовних вимог просив розірвати шлюб з відповідачем та вирішити питання про залишення проживання дитини разом із батьком. Сторони вказують, що спору про місце проживання їх спільної доньки з відповідачем не має, заявлення вимоги щодо залишення проживання малолітньої доньки з батьком направлене позивачем лише для констатації судом в своєму рішенні факту, з ким залишиться проживати малолітня дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце її проживання в розумінні ч. 4 ст. 19 СК України. Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, зокрема на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, де вказано, що у разі відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Отже, відповідно положень статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Крім того, рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес, відповідно ст. 4 ЦПК України. Позивач доказу на підтвердження наведених у позовній заяві фактів проживання доньки разом із ним та окремого проживання відповідача - матері дитини [PERSON] з малолітньою донькою, не надав. Водночас, сторони наголошують на відсутності спору про визначення місця проживання дитини. Відповідно статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. (частини 4 ст. 19 СК України) Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно абзацу 2 частини 1 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Верховний Суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частиною 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже, судом встановлено, що між сторонами на час розгляду справи відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов сторони не пред`являли, суд його не вирішує. Судове рішення про залишення проживання дитини разом із батьком не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не має преюдиційного характеру. Таке рішення лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, проте для цього необхідно встановити з ким дитина залишилася проживати після припинення фактичних шлюбних відносин (відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висловлена в ухвалі від 27 червня 2024 року (справа № 595/111/24, провадження № 61-8151ск24). З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про залишення проживання дитини з батьком. Вимога позивача у вказаній частині позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Суд не здійснює розподілу судових витрат, оскільки в судовому засіданні позивач та його представник просили судові витрати залишити за позивачем, а лише просять суд повернути переплачений судовий збір. Відповідно до ч.2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 7 «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Тому суд за клопотанням сторони позивача повертає позивачу сплачений ним судом збір згідно квитанції ID 1329-6014-3638-7313 від 19.05.2025 р. за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, оскільки зазначення позивачем у позовній заяві про залишення малолітньої доньки на проживання з батьком не є самостійною позовною вимогою про визначення місця проживання дитини та не є об`єктом справляння судового збору.

Outcome: dismissed