Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

27.08.2025\~позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому,\~з урахування\~уточнення позовної\~заяви від\~30.09.2025\~та заяви\~про зменшення\~розміру позовних\~вимог від\~06.11.2025,\~просив стягнути\~з відповідача\~ [PERSON] \~на його\~користь грошову\~заборгованість за\~договором позики\~(розпискою)\~у розмірі\~86000\~(вісімдесят\~шість тисяч)\~грн та понесені витрати на правову допомогу. Стислий виклад позовних вимог. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 10.09.2024 у місті Львові між [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , 1987 р.н., укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження якого відповідачем власноручно написано розписку, що є письмовим доказом укладення договору позики, відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України. 10.09.2024 [PERSON] , отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 86 000 (вісімдесят шість тисяч) грн, які зобов`язувався повернути до 24.09.2024 - суму 48 000 (сорок вісім тисяч) грн, а решта суми - 38\~000 (тридцять вісім тисяч) грн зобов`язувався повернути до 10.10.2024 включно. Розписка була складена власноручно відповідачем, підписана ним особисто у присутності двох свідків: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , які додатково засвідчили своїм підписом факт передачі коштів. На день звернення до суду грошові кошти [PERSON] не повернуто. Позиція відповідача. Відповідач обставин та підстав позову не спростував, відзиву на позовну заяву не подав. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.08.2025 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою) передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Турківського районного суду Львівської області. Справа надійшла до Турківського районного суду Львівської області 27.08.2025 та передана судді Волинець М.З. Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 01.09.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою) залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 01.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін на 22.10.2025. 22.10.2025 підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 12.11.2025 о 12:15 год. 06.11.2025 представник позивача скерував до суду заяву про зменшення позовних вимог та заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 06.11.2025 клопотання представника позивача задоволено та ухвалено проводити судові засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 12.11.2025 підготовче засідання відкладено у зв`язку з клопотанням представника позивача на 24.11.2025 о 15:30 год. Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 24.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 09.12.2025 о 11:15 год. У судове засідання 09.12.2025 сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача 08.12.2025 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач на неодноразові виклики суду в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Відзив на позовну заяву відповідач суду не направляв, як і не направляв жодних клопотань, в тому числі, з повідомленням про поважність причин його неявки в судові засідання. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи із направленням копії позовної заяви з доданими копіями всіх документів на відому адресу, проте конверти із відповідними документами (в т.ч. і про виклик у судові засідання) повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2028. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.1ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Фактичні обставини, які встановив суд, зміст спірних правовідносин та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Судом встановлено, що 10.09.2024 відповідач [PERSON] , 1987 р.н., отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 86000 (вісімдесят тисяч) грн, із зобов`язанням повернути грошові кошти до 24.09.2024 - в сумі 48 000 (сорок вісім тисяч ) грн, а решта суми - 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн зобов`язувався повернути до 10.10.2024 включно, що підтверджується оригіналом розписки від 10.09.2024 (а.с. 75). Розписка була складена власноручно відповідачем, підписана ним особисто у присутності двох свідків: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , які додатково засвідчили своїм підписом факт передачі коштів. З метою врегулювання спору в досудовому порядку 21.07.2025 позивач направив відповідачу письмову вимогу (лист-повідомлення) про необхідність невідкладного повернення грошових коштів, отриманих за договором позики від 10.09.2024, яку відповідач проігнорував та не виконав. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження повернення суми боргу позивачу чи ухилення позивачем від прийняття грошових коштів від відповідача. Відповідач взяті на себе зобов`язання у встановлений строк не виконав, позику в строк до 10.10.2024 не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення таких коштів в судовому порядку. Відповідач обставин та підстав позову не спростував, відзиву на позовну заяву не подав. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч.1 ст.14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 752/19567/14-ц (провадження № 61-10989св18), зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020 у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21.07.2021, від 06.01.2025 у справі № 569/8833/20 (провадження № 61-8416св23). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) « ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що він виконав свої зобов`язання повністю за договором позики суду не надав. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. З`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику 10.09.2024 не повернуті у встановлений строк до 10.10.2024. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів. Будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надав. Таким чином, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги позивача, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 10.09.2024 у розмірі 86000 (вісімдесят шість) грн. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано копію ордера про надання правничої допомоги, серії ВС № 1412891 від 04.11.2025, копію договору про надання правової допомоги від 30.10.2025, копію акта узгодження витрат необхідних для виконання договору про надання правової допомоги від 30.10.2025, в якому зазначено детальний опис робіт виконаних адвокатом Бобак О.Б.: участь в судовому засіданні (кожне засідання) - 4 500 грн, підготовка письмових документів 1 год. роботи - 1000 грн. Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Разом з тим, суд не позбавлений об`єктивної можливості оцінити рівень адвокатських витрат, достовірно встановити несення таких витрат позивачем, а також обґрунтованість рівня їх вартості. Суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, однак в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved