Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірними та скасування дій щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії та визнання недійсним свідоцтва про право власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Вона є спадкоємицею майна померлого. [INFO] помер [PERSON] , якому на праві власності належала 1/3 частка будинку по [ADDRESS] . Після його смерті спадкоємцями його майна по 1/6 частці стали [PERSON] та [PERSON] . Спадкоємці розділи між собою спадкове майно, після чого [PERSON] став власником 1/3 частки будинку по [ADDRESS] . Її батько здійснив самочинне будівництво цього домоволодіння та отримав дозвіл на введення його в експлуатацію, проте не зробив цього через брак коштів. У лютому 2001 року з будинку були викрадені усі документи, що його стосувались, через що вони звернулись до органів поліції. У 2017 році батько видав на її ім`я довіреність для реєстрації права власності на спірний будинок, під час здійснення якої їй стало відомо про те, що спірне домоволодіння зареєстроване за [PERSON] . Цьому відповідачу на праві власності належить на праві власності 1/3 частка житлового будинку з мезоніном по [ADDRESS] , свідоцтво про право власності щодо прилюдних торгів було отримано 21.03.2002, а заява на реєстрацію була подана відповідачем 20.03.2002. [PERSON] використав неіснуючі підроблені документи та позбавив батька та її, як спадкоємця, належного їм домоволодіння. Просила: визнати неправомірними та скасувати дії Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] ; зобов`язати Комунальне підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво, видане [PERSON] 21.03.2002, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф., зареєстроване в реєстрі за №2205. 12.10.2023 постановлено ухвалу про передачу справи на розгляд за підсудністю. 10.04.2024 постановлено ухвалу про залишення позову без руху. 21.05.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18.07.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 15.04.2025 протокольною ухвалою суду відмовлено у поновленні процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву. Позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Представники Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилися. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] помер [PERSON] , якому на праві власності належала 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS] , на яку було видано свідоцтво про право на спадщину в рівних частках по 1/6 частці [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та матеріалами спадкової справи №90. 14.05.2000 [PERSON] та [PERSON] здійснили розподіл спадкового майна померлого [PERSON] , про що уклали угоду, відповідно до якої [PERSON] отримав у приватну власність 1/3 частку житлового будинку по [ADDRESS] . 23.02.2001 між [PERSON] та [PERSON] укладений та нотаріально посвідчений договір позики, за яким останній отримав у позику гроші в сумі 55480 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, на строк до 23.03.2001. У травні 2001 року приватний нотаріус КМНО Коваленко І.С. вчинив виконавчий напис №2200 про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 23.02.2001 в сумі 55480 грн. 16.04.2001 Управлінням ДАБК КМДА виданий дозвіл № 19 [PERSON] та [PERSON] на введення в експлуатацію закінченого будівництва будинку по [ADDRESS] , разом з господарськими будівлями. Згідно з протоколом №8\\Н-18 від 27.02.2002 відбулись прилюдні торги, назва лота 1: 1/3 частка одноповерхового цегляного будинку з мезоніном по [ADDRESS] , боржник [PERSON] , учасники торгів: [PERSON] , [PERSON] , стартова ціна майна - 37951 грн., ціна реалізації майна - 38600 грн., переможець торгів [PERSON] . Відповідно до акту державного виконавця Турик Л.В. 20.03.2002 проведені прилюдні торги щодо реалізації арештованого майна 27.02.2002: лот 1: 1/3 частка одноповерхового цегляного будинку з мезоніном по [ADDRESS] , площа 36,1 кв.м, боржник [PERSON] , учасники торгів: [PERSON] , [PERSON] , стартова ціна майна - 37951 грн., ціна реалізації майна - 38600 грн., правові підстави реалізації - виконавчий напис від 14.05.2001, реєстр.№2200, виданий приватним нотаріусом КМНО Коваленко І.Є., та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, затверджена ДВС Ленінградського РУЮ від 23.05.2001. 21.03.2002 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майно, яке складається з 1/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. Зазначена частина житлового будинку раніше належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Одинадцятою київською нотаріальною конторою 13.04.2000 за №1н-124. 27.03.2002 за [PERSON] зареєстроване про право власності на 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним написом БТІ від 27.03.2002 №24307. 29.08.2002 Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2-2262/14, згідно з яким усунуто перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності на 1/3 частку одноповерхового житлового будинку по [ADDRESS] , виселено [PERSON] із зазначеного будинку та вселено [PERSON] 11.06.2003 відповідачу надано дозвіл на реконструкцію спірного будинку, про що Голосіївською РДА видано розпорядження №601 від 11.06.2003. У грудні 2005 року за замовленням відповідача проведено технічну інвентаризацію будинку [ADDRESS] , за результатами якої складено технічний паспорт. Згідно даних технічного паспорту станом на 02.12.2005 будинок є двоповерховим, загальна площа 266,4 кв.м, житлова площа 115,3 кв.м. 24.01.2006 [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 1/3 від 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 25.12.2012 Інспекцією ДАБК у м. Києві зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта - реконструйованого садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,6 кв.м. 13.11.2017 за заявою [PERSON] до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за №12017100100013513 за ч.4 ст. 358 КК України за фактом подання підроблених документів до БТІ при реєстрації права власності, в якому 19.07.2023 позивачку було визнано потерпілою. У кримінальному провадженні №12017100100013513 проведена технічна експертиза документів, за результатами якої складений висновок від 03.07.2019, згідно з яким не виявлено ознак, які вказують на внесення змін до первинного договору від 23.02.2001. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 08.07.2022. 15.11.2024 закрито кримінальне провадження №12017100100013513 за ч.4 ст. 358 КК України, про що органом досудового розслідування винесено відповідну постанову. З цієї постанови вбачається, що [PERSON] у 2004 році стало відомо від своєї рідної тітки [PERSON] про те, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , в частині батька живе новий власник. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав, встановлені у ч. 2 ст.16 ЦК України, зокрема, як спосіб захисту права передбачено його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі. Пунктом 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Судом встановлено, що батько позивачки за життя в порядку спадкування набув нерухоме майно - 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. У лютому 2001 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на суму 55480 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, на строк до 23.03.2001. Зазначений договір був нотаріально посвідчений. [PERSON] свої зобов`язання за укладеним договором позики не виконав, через що у травні 2001 року за вимогою позикодавця [PERSON] приватний нотаріус КМНО Коваленко І.С. вчинив виконавчий напис №2200 про стягнення з [PERSON] боргу за цим договором від 23.02.2001 в сумі 55480 грн. Виконавчий напис був звернутий до виконання в примусовому порядку, було відкрито виконавче провадження, боржником в якому був [PERSON] 27.02.2002 відбулись прилюдні торги, лотом на яких була 1/3 частка одноповерхового цегляного будинку з мезоніном по [ADDRESS] , власником якого був боржник [PERSON] . Одним з учасників цих торгів був [PERSON] , який запропонував ціну за реалізацію майна 38600 грн. та став їх переможцем. Зазначена обставина була зафіксована актом державного виконавця від 20.03.2002, після чого 21.03.2022 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майно, яке складається з 1/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м, яка раніше належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Одинадцятою київською нотаріальною конторою 13.04.2000 за №1н-124. 27.03.2002 [PERSON] зареєстрував право власності на це нерухоме майно, що підтверджується реєстраційним написом БТІ від 27.03.2002 №24307. Таким чином, [PERSON] правомірно набув у власність частку спірного домоволодіння. В свою чергу, позивач не оспорювала законність підстав набуття відповідачем права власності на це майно. Здійснивши передбачені законодавством реєстраційні дії щодо набутого у власність майна, відповідач здійснив реконструкцію цього будинку, добудувавши другий поверх, збільшивши загальну площу будинку з 36,1 кв.м до 266,4 кв.м. [INFO] помер [PERSON] , що мало наслідком відкриття спадщини. Проте до спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] не увійшло право власності на 1/3 частку житлового будинку по [ADDRESS] . Крім того, за життя [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо визнання за собою право власності на це нерухоме майно, не оспорював підстав набуття [PERSON] права власності на домоволодіння. Наведене спростовує доводи позивачки про те, що [PERSON] використав неіснуючі підроблені документи та позбавив [PERSON] та її, як спадкоємця, належного їм домоволодіння. Жодних доказів того, що відповідач неправомірно набув право власності на частку будинку, яка належала померлому батьку позивачки, суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість та беззмістовність доводів позивачки, якими вона обґрунтувала заявлені до [PERSON] вимоги. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Суд звертає увагу, що з метою ефективного захисту порушених прав, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Позивачка не заявляла жодних вимог про визнання за нею право власності на нерухоме майно. При цьому враховуючи те, що майно, власником якого був її батько, після переходу у власність до відповідача було перетворено та фактично з`явився новий об`єкт нерухомого майна з іншими технічними характеристиками, то така вимога об`єктивно не може бути заявлена, оскільки в натурі не існує 1/3 частки одноповерхового цегляного будинку з мезоніном по [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. Також суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому слід зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд вважає, що у цій справі Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежними відповідачами. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16). Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, підтверджують, що спір у позивача виник саме з [PERSON] щодо реєстрації за ним такого права. Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на будинок не може бути звернена до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», якого позивач визначила відповідачем, а до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивач взагалі жодних вимог не заявила. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Суд, проаналізувавши усі доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог, заявлених до [PERSON] слід відмовити через їх необґрунтованість, а у задоволенні позовних вимог, заявлених до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), слід відмовити, оскільки позов поданий до неналежних відповідачів. Доводи сторін, які не узгоджуються із зазначеними вище висновками, суд відхиляє. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість задоволення заявлених нею позовних вимог, підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відповідно до ст. 141 ЦПКУ України позивачу за рахунок відповідачів судові витрати не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed