Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Адвокатського бюро "Юрченко-Консалт" про визнання недійсним частини договорів. У своїй позовній заяві просила суд визнати п. 4.3. та п.6.3. Договору N? 20/18 від 27.08.2018 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко- Консалт» недійсним з моменту укладення; визнати п. 4.3. та п.6.3. Договору N? 21/18ц від 03.09.2018 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко- Консалт» недійсним з моменту укладення; визнати п. 4.3. та п.6.3. Договору N? 24/18ц від 05.09.2018 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко-Консалт» недійсним з моменту укладення; визнати п. 4.2. Договору N? 4/20ц від 30.01.2020 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко- Консалт» недійсним з моменту укладення; визнати п. 4.3. та п.6.3. Договору N? 26/20ц від 20.11.2020 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко- Консалт» недійсним з моменту укладення. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту 4.3. про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв?язку із чим підлягає визнанню недійсним. Зазначає, що 18 липня 2018 року надала довіреність адвокату Юрченко Максиму Сергійовичу на підставі якої йому було надано всі права для здійснення її представництва в усіх судах. Надання будь-яких послуг адвокатом Юрченко Максимом Сергійовичем здійснювалось на підставі Довіреності, а не Договору. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17 липня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що доказів стосовно використання адвокатом Юрченком М.С. довіреності замість договору надано не було. Також зауважує, що в договори про надання правової допомоги не містять формулювання, яке стосувалось би досягнення позитивного результату у будь-якій справі. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 27 серпня 2018 року між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко- Консалт» було укладено Договір N? 20/18ц. 03 вересня 2018 року між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко-Консалт» було надано укладено N?21/18ц. 05 вересня 2018 року між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко-Консалт» було укладено Договір N?24/18ц; 30 січня 2020 року між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко-Консалт» було укладено Договір N?4/20ц; 20 листопада 2020 року між [PERSON] та Адвокатським Бюро «Юрченко-Консалт» було укладено Договір N?26/20ц; Так, вищевказані Договори є однотипними в частині прав та обов?язків та умов. Так, відповідно до п.1.1. Договорів, визначено, що Клієнт доручає , а Бюро приймає зобов?язання надавати Клієнту професійну юридичну/правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. П.4.3. Договору 20/18ц визначено, що Сторони погодили розмір адвокатського гонорару у сумі 150 тис. грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження. П.4.3. Договору 21/18ц визначено, що Сторони погодили розмір адвокатського гонорару у сумі 25 тис. грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження. П.4.3. Договору 24/18 ц визначено, що Сторони погодили розмір адвокатського гонорару у сумі 25 тис. грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження. П.4.3. Договору 4/20ц визначено, що Сторони погодили розмір адвокатського гонорару у сумі 5 тис. грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження. П.4.3. Договору 26/20 ц визначено, що Сторони погодили розмір адвокатського гонорару у сумі 5 тис. грн. Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішення суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 днів після завершення такого провадження. [PERSON] вважає, що включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту 4.3. про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв?язку із чим підлягає визнанню недійсним. [PERSON] зазначає, що у відповідності до Договорів, п.2.3. визначено, що Сторони погодили, що безпосередньо представництво інтересів Клієнта за цим Договором від імені Бюро та надання професійної юридичної/правничої допомоги, визначної п.2.1. Договору, здійснює адвокат Юрченко Максим Сергійович, при цьому Адвокат користується усіма процесуальними правами представника сторони з повноваженнями представника, відповідно до ст. 64 ЦПК України, без виключень та обмежень, а також повноваженнями від імені Клієнта визначеним у п.2.2. цього договору. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що 18 липня 2018 року надала довіреність адвокату Юрченко Максиму Сергійовичу на підставі якої йому було надано всі права для здійснення її представництва в усіх судах. Надання будь-яких послуг адвокатом Юрченко Максимом Сергійовичем здійснювалось на підставі Довіреності, а не Договору. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що умови оспорюваних нею договорів, а саме договору N? 20/18 від 27.08.2018 року; договору N? 21/18ц від 03.09.2018 року; договору N? 24/18ц від 05.09.2018 року; договору N? 4/20ц від 30.01.2020 року; договору N? 26/20ц від 20.11.2020 року містять умови щодо винагороди адвоката, виплата якої залежить від досягнення певного позитивного результату, а саме ухвалення судового рішення на користь клієнта. На думку [PERSON] , така умова суперечить загальним засадам цивільного законодавства та суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, що є підставою для визнання частини п.4.3 та п.6.3 договорів недійсними. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, тобто укладений договір вважається чинним, а дії сторін щодо його виконання - правомірними, доки не доведено зворотного у встановленому законом порядку. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідивши зміст договору N? 20/18 від 27.08.2018 року; договору N? 21/18ц від 03.09.2018 року; договору N? 24/18ц від 05.09.2018 року; договору N? 4/20ц від 30.01.2020 року; договору N? 26/20ц від 20.11.2020 року, суд встановив, що сторонами погоджено фіксований розмір оплати за фактично надані юридичні послуги. П. 4.3 договору N? 20/18 від 27.08.2018 року; п. 4.3 договору N? 21/18ц від 03.09.2018 року; п. 4.3 договору N? 24/18ц від 05.09.2018 року; п. 4.3 договору N? 4/20ц від 30.01.2020 року; п. 4.3 договору N? 26/20ц від 20.11.2020 року в частині порядку проведення розрахунків викладені в однаковій редакції, відповідно до змісту якої "Виплата адвокатського гонорару здійснюється клієнтом протягом 30 (тридцяти) днів з дня набрання законної сили рішенням суду, або ухвали про укладення мирової угоди або задоволення заяви Клієнта про залишення позову без розгляду. Якщо по справі буде відкрито касаційне провадження, то протягом 10 (десяти) днів після завершення такого провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд звертає увагу, що твердження [PERSON] про наявність у договорах положень, які ставлять оплату в залежність від ухвалення судом рішення на її користь не знайшло підтвердження у матеріалах справи та спростовується текстом договорів, укладених між [PERSON] та Адвокатським бюро "Юрченко-Консалт". Умовами договорів не передбачено пунктів, які б ставили обов`язок [PERSON] щодо оплати послуг у пряму залежність від настання відкладальної обставини - ухвалення судом конкретного рішення на її користь. Суд наголошує, що підставою для визнання договору недійсним може бути лише невідповідність його реальних умов вимогам закону, а не суб`єктивне тлумачення цих умов однією зі сторін. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надала суду доказів існування в договорі N? 20/18 від 27.08.2018 року; договорі N? 21/18ц від 03.09.2018 року; договорі N? 24/18ц від 05.09.2018 року; договорі N? 4/20ц від 30.01.2020 року; договорі N? 26/20ц від 20.11.2020 року умов, які б суперечили чинному законодавство. Суд не може визнати недійсним правочин на підставі невідповідності закону умови, яка в цьому правочині відсутня. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, доводи [PERSON] про незаконність умов договорів, укладених між нею та Адвокатським бюро "Юрченко-Консалт" є такими, що не знайшли підтвердження під час розгляду справи судом. Права [PERSON] укладенням таких договорів порушені не були, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов, а зміст договорів відповідає волевиявленню сторін та вимогам чинного законодавства на момент його укладення. Щодо твердження позивача про представництво за довіреністю. 18 липня 2018 року [PERSON] надала довіреність адвокату Юрченко Максиму Сергійовичу, на підставі якої йому було надано права для здійснення її представництва у суді з усіма процесуальними правами та обов`язками, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі в процесі. [PERSON] у позовній заяві стверджує, що Юрченко Максим Сергійович надавав послуги на підставі довіреності, а не договору. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та Адвокатським бюро «Юрченко-Консалт» були укладені наступні договори: договір N? 20/18 від 27.08.2018 року; договір N? 21/18ц від 03.09.2018 року; договір N? 24/18ц від 05.09.2018 року; договір N? 4/20ц від 30.01.2020 року; договору N? 26/20ц від 20.11.2020 року. Саме договір є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків між адвокатом та клієнтом, визначає обсяг доручення та розмір гонорару. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» довіреність є документом, що видається на виконання умов договору та призначена для підтвердження повноважень представника перед третіми особами (в тому числі судом). Тобто, договір регулює відносини між клієнтом та адвокатом, а наявність в матеріалах справи довіреності не спростовує факту укладення договору, а підтверджує намір сторін реалізувати умови цього договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що довіреність та договір про надання правової допомоги не є взаємовиключними документами. Їх одночасна наявність у матеріалах справи свідчить про дотримання адвокатом та клієнтом вимог закону щодо належного оформлення представництва: укладення правочину (договору) та оформлення документа на підтвердження повноважень (довіреності). Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed