Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

07 липня 2025 року позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , мешканки [ADDRESS] , третя особа Орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей та стягнення аліментів на їх утримання. Позовну заяву мотивує тим, що 06\~липня 2011\~року позивач\~уклав шлюб\~з [PERSON] ,\~який зареєстрували\~у відділі\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Берегівського\~районного управління\~юстиції Закарпатської\~області,\~про що\~складено відповідний\~актовий запис\~за №53.\~Від шлюбу\~мають двох\~доньок [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] .\~У січні\~2022\~року позивач\~подав на\~розлучення.\~Рішенням Берегівського\~районного суду\~Закарпатської області\~від 28\~січня 2022\~року в\~цивільній справі\~№297/224/22\~шлюб між\~ними розірвано. Після народження\~молодшої доньки\~відповідачка ніде\~не працювала.\~Усі ці\~роки він сам утримував\~їх сім?ю\~і продовжує\~утримувати її\~навіть після\~розлучення. Позивач офіційно\~здійснює підприємницьку\~діяльність з\~13\~липня 2009\~року та\~адвокатську діяльність\~з 28\~вересня 2012\~року.\~Також він\~офіційно є\~винахідником.\~У липні\~2025\~року відповідачка\~виїхала за\~кордон,\~заявивши йому\~перед цим,\~що вона\~хоче почати\~нове життя,\~тому що\~не може\~так більше\~жити в\~Україні,\~сказала,\~що їх\~доньки вже\~дорослі і\~що нехай\~він подбає\~про них. На прохання\~позивача залишитися\~з дітьми\~в Україні\~чи забрати\~їх з\~собою за\~кордон поки\~він перебуває\~на військовій\~службі,\~відповідачка заявила,\~що у\~неї немає\~можливості самостійно\~утримувати їх\~ані в\~Україні,\~ані тим\~більше за\~кордоном,\~Після розлучення\~з відповідачкою\~сторони намагалися\~підтримувати дружні\~відносини,\~щоб їх\~діти менше\~страждали через\~те,\~що вони\~розірвали шлюб. Таким чином,\~у зв`язку\~з вищенаведеним,\~постала необхідність\~у встановленні\~факту самостійного\~виховання та\~утримання ним\~своїх малолітніх\~дітей,\~інакше вони\~залишаться самі\~-\~без обох\~батьків,\~тому що\~їхня матір,\~яка ніколи\~не утримувала\~їх покинула,\~а позивач\~перебуває на\~військовій службі\~у військовій\~частині [NUMBER] . Встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем своїх малолітніх дітей потрібне йому для вирішення питань, пов?язаних з їхнім проживанням та навчанням, наданням їм при необхідності медичної допомоги (у тому числі екстреної), та інших питань, а також для можливості виконання ним як батьком своїх обов?язків щодо них, зокрема, обов?язків, передбачених статтями 150, 180 СК України, статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», як в Україні, так і в Угорщині (обоє дітей являються громадянами і України і Угорщини). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2025 року залишено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, стягнення аліментів на їх утримання без руху. 18 липня 2025 року представником позивача [PERSON] подано до Берегівського районного суду Закарпатської області, на підставі ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2025 року, виправлену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області та Військова частина [NUMBER] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, стягнення аліментів на їх утримання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. 11 серпня 2025 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів у даній цивільній справі, а саме висновок органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області щодо розв`язання спору. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2025 року задоволено клопотання позивача та його представника [PERSON] , і витребувано з Головного управління ДПС у Закарпатській області та з Державної прикордонної служби України інформацію щодо відповідачки [PERSON] .. Також, витребувано від органу опіки\~та піклування\~Берегівської міської\~ради Закарпатської\~області висновок щодо розв`язання спору. 28 серпня 2025 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 листопада 2025 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. При цьому, згідно поданої заяви просили розглянути справу без їх участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена відповідно до вимог закону. Правом на подання відзиву не скористалась. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавала. Представник органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явилась. При цьому, подала заяву про розгляд справи без участі представника та повідомила, що згідно масової інформації, 30.10.2025 року на автомобілі протаранив шлагбаум на кордоні та втік до Угорщини. Представник військової частини [NUMBER] Слобода І. в судове засідання не з`явився, при цьому, подав заяву про розгляду справи без участі представника за наявними у справі матеріалами За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст.\~223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить на до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 липня 2011 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, про що складено актовий запис за №53. Під час шлюбу у сторін народились двоє доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, про що складено актовий запис за №53 - розірвано. Відповідно до акту обстеження умов проживання вбачається, що за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] разом з онучками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час вихованням займається бабуся. Діти з матір`ю, [PERSON] спілкувались останній раз 06.07.2025 року. Окрім цього, дослідивши акт про підтвердження факту проживання від 30.07.2055 року, складений комісією Берегівської міської ради у присутності сусідів-свідків, суд встановив, що діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та їхня бабуся [PERSON] , [INFO] , фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК України. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ч. 1 ст. 153 СК України). Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164СК України). СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В постанові ВС від 04.09.2024 року по справі №278/2111/23 зазначено, що тлумачення вказаних норм ст. 5 ЦПК України свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 та інші). При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до листа Головного Управління ДПС у Закарпатській області №14/5/007-16-12-02-09 від 20.08.2025 року встановлено, що [PERSON] перебувала на обліку в ГУ ДПС у Закарпатській області у якості само зайнятої особи з 24.04.2019 року по 19.12.2019 року. Згідно поданої податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2019 рік сума отриманого доходу склала 0, 00 гривень. Окрім цього, оцінюючи висновок органу опіки і піклування, суд бере його до уваги як належний і допустимий доказ відповідно до ст. 19 СК України. Зміст висновку органу опіки свідчить про те, що фактичний догляд, утримання та забезпечення дітей здійснює бабуся, [PERSON] , [INFO] , а не позивач. Вищезазначений висновок підтверджує, що позивач не виконує щоденних функцій виховання, не несе основних витрат, не організовує побут і розвиток дітей, відсутність доказів на підтвердження того, що позивач забезпечує дітей самостійно у юридичному значенні цього поняття. Таким чином, висновок органу опіки узгоджується з іншими доказами у справі та підтверджує, що позивач не є особою, яка фактично та самостійно виховує і утримує дітей. Враховуючи припис ст. 19 СК України, висновок органу опіки є обов`язковим для врахування судом, а наведені у ньому обставини спростовують доводи позивача про наявність підстав для встановлення юридичного факту самостійного виховання дітей та стягнення аліментів на його користь. Судом встановлено, що до матеріалів справи долучено копію заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Романович І.В., зареєстрованої за №2256. У вказаній заяві відповідачка зазначає, що усвідомлює значення своїх дій і добровільно відмовляється від участі у вихованні та утриманні своїх дітей, а також підтверджує, що з липня 2025 року не бере жодної участі у забезпеченні їхніх потреб. Разом з тим суд враховує, що зазначена заява є лише копією, яка не завірена належним чином, у зв`язку з чим не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст. 78, 79, 95 ЦПК України. Її зміст містить виключно одностороннє волевиявлення відповідачки, яке не підтверджується жодними іншими доказами щодо фактичної участі чи неучасті у вихованні дітей, наданні матеріальної допомоги, виконанні або невиконанні батьківських обов`язків та фактичному місці проживання дітей. Окрім того, зміст заяви відповідачки суперечить матеріалам справи, з яких вбачається, що фактичний догляд за дітьми здійснює їхня бабуся, що підтверджено актом обстеження умов проживання, висновком органу опіки і піклування та іншими доказами, дослідженими судом. При цьому відповідачка не позбавлена батьківських прав, а подана нею заява не змінює її правового статусу та не припиняє покладені на неї законом батьківські обов`язки. Також до матеріалів справи долучено лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №297/223/1/25/9701/2025 від 12.08.2025, з якого вбачається, що відповідачка [PERSON] у період з 01.07.2025 по 25.08.2025 двічі перетинала державний кордон України у напрямку виїзду (06.07.2025 та 20.08.2025 через пункт пропуску «Лужанка»). З огляду на наведене, сам по собі факт перетину відповідачкою державного кордону не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків та не є доказом неналежного здійснення нею виховання дітей. Перебування за межами України не виключає можливості підтримання зв`язку з дітьми, надання матеріальної допомоги чи участі в їхньому забезпеченні дистанційно. Тому надана інформація ДПСУ лише підтверджує факт тимчасового виїзду відповідачки з України, однак не доводить наявності умислу на ухилення від виховання та утримання дітей і не може бути використана як самостійний доказ у підтвердження факту самостійного виховання позивачем. Позивач у своєї позовній заяві зазначає, що проходить військову службу у в/ч [NUMBER] , що підтверджується відпускним квитком солдата [PERSON] №941 від 27.06.2025 року, що також виключає його можливість самостійно виховувати та утримувати дітей на постійній основі. Суд також враховує, що до матеріалів справи долучено заяву представника органу опіки та піклування, роздруківку публікації засобів масової інформації та копію допису користувача соціальної мережі «Facebook», розміщеного від імені [PERSON] .. Зазначені матеріали узгоджуються між собою та свідчать про те, що 30.10.2025 року [PERSON] фактично залишив територію України, про що він особисто повідомив у власному публічному дописі. При цьому, суд зазначає, що публікація ЗМІ не є самостійним доказом встановлення фактів, однак у сукупності з іншими матеріалами може бути врахована як джерело інформації. Тому з огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про виключений характер його участі у вихованні і утриманні дітей, а також відсутність такої участі з боку матері, суд приходить до висновку, що надані докази не підтверджують щоденний догляд, забезпечення основних потреб та здійснення позивачем самостійного виховання, а також не спростовують участь у даному процесі інших членів родини. У зв`язку з чим, вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей є необґрунтована та доказово не підтвердження жодними належними та допустимими доказами, Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, чим декларується принцип «змагальності сторін у цивільному процесі». Відповідно до ст.ст.\~180,\~181,\~182,\~183 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оцінюючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів. Досліджені судом докази, зокрема акт обстеження умов проживання, висновок органу опіки і піклування та інші письмові матеріали, свідчать, що фактичний щоденний догляд за дітьми, задоволення їхніх потреб та забезпечення належних умов проживання здійснює бабуся дітей, а не позивач. Позивач не довів, що саме він несе основний тягар утримання дітей у розумінні ст. 180182 СК України, не підтвердив належними доказами понесені ним витрати. Відповідачка [PERSON] не позбавлена батьківських прав, а відтак не припинялася і її участь у забезпеченні інтересів дітей, незалежно від форми її реалізації. Відсутність належного підтвердження факту самостійного утримання дітей позивачем виключає можливість покладення на відповідачку обов`язку зі сплати аліментів на користь позивача. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності обставин, які б відповідали вимогам закону для стягнення аліментів на його користь, у зв`язку з чим у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів слід відмовити. З огляду на зміст висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради та оцінку інших доказів у справі, дослідивши повно та всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, які б свідчили про самостійне виховання ним дітей, а тому вимоги щодо встановлення факту самостійного виховання, утримання дітей та стягнення аліментів є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок і відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.

Outcome: dismissed