Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

20 червня 2025 року позивачка звернулась до суду з відповідним позовом, через підсистему "Електронний суд ЄСІТС", який підписаний її представником Козуненко І.В., яка діє на підставі ордеру № 1158626 від 20 червня 2025 року. В якому зазначено, що у січні 2005 року позивачка разом із матір`ю почала проживати в будинку подруги матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Позивачка та її матір перебували у дружніх, близьких стосунках із власницею будинку, остання ставилася до позивачки як до рідної доньки. На той час позивачка з матір`ю проживали у скрутних житлових та матеріальних умовах, у зв`язку з чим було прийнято рішення залишитися проживати у вказаному будинку. Власниця, [PERSON] , на момент їх поселення проживала на території російської федерації, а у 2008 році померла. Після її смерті жодна особа не прийняла спадщину, не заявляла про бажання проживати чи володіти зазначеним майном, та будь - яких претензій не пред`являла. З того моменту і до сьогодні позивачка проживає у вищезазначеному будинку, вклала значні власні кошти та трудові ресурси на покращення його стану, здійснює догляд за ним, проводить ремонтні роботи, утримує у належному санітарному та технічному стані, сплачує комунальні та інші обов`язкові платежі. На підставі викладеного позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Позивачка суду пояснила, що з 2004 року вона разом з матір`ю опинилась в складних життєвих обставинах, через які не мали власного житла та винаймали його у місцевих мешканців, від яких почули що [PERSON] також здає житло. З 2005 року вона разом з матір`ю, як наймачі, почали проживати у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] . Договору найму житла не укладали, користувались майном за усною домовленістю, однак вона зі стипендії, яка на той час була єдиним джерелом доходу, сплачувала плату за житло і комунальні послуги, оскільки матір не працювала та утримувала господарство. Власниця будинку проживала одна, згодом переїхала до російської федерації, де і померла, документи на будинок їм передали її родичі. З 2005 року вона постійно проживає у вказаному житловому будинку, здійснювала його поточний ремонт, для підтримання у придатному для проживання стані, сплачувала комунальні послуги. За життя власниці [PERSON] питання про придбання у власність цього будинку вона не ставила через відсутність коштів, в будинку вони не зареєстровані, з родичами померлої не спілкуються. Посилаючись на те, що тривалий термін постійно проживає у будинку, а питання про їх виселення ніхто не порушує, позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник Березнегуватської селищної ради в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень щодо позовних вимог не висловив, відзиву на позовну заяву не надав ( а.с.99). Вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що власником житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , відповідно до даних копії договору купівлі продажу житлового будинку від 29 грудня 1990 року, зареєстрованого у реєстрі державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори за № 774 є [PERSON] ( а.с.17-18,35-36,40). [PERSON] померла [INFO] в с.Світлий, Асинівського району Томської області, росія, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с.39). За інформацією завідувача Березнегуватською державною нотаріальною конторою, від 25 серпня 2025 року №313/01-16 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.79). Березнегуватська селищна рада, з огляду на відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , не скористалась правом на подання до суду заяви про визнання спадщини відумерлою в порядку визначеному ст.1277 ЦК України. Позивач стверджувала, що з січня 2005 року разом з матір`ю почала проживати у житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , за вказаною адресою вона ніколи зареєстрованою не була. З копій аркушів будинкової книги убачається, що у житловому будинку з 1991 року була зареєстрована лише власниця будинку [PERSON] (а.с.19-20). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 04 серпня 2025 року позивачка з 13.03.2024 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] ( а.с.76). Статтею 15\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно д статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17(провадження N 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц(провадження N 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі N 175/2338/16-ц (провадження N 61-2017св18). За висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 10 січня 2023 року у справі №462/1720/21 (провадження №61-7977св22) відсутність добросовісності позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші, передбачені статтею 344 ЦК України. Судом встановлено, що позивачка та її мати вселилися до житлового будинку [PERSON] , розташованого за адресою [ADDRESS] , у 2005 році, як наймачі житла. За усною домовленістю з власником будинку позивачка набула лише право користування ним, проте у власність їй це нерухоме майно не передавалось. Позивач підтвердила, що за життя [PERSON] вона не порушувала питання про придбання будинку у власність, через відсутність коштів для його купівлі. Що свідчить про відсутність такої підстави як добросовісність заволодіння майном, оскільки позивач отримала лише право користуванням майном як наймач житлового будинку, їй завжди, достеменно було відомо що власником майна була [PERSON] , а вона володіє нерухомим майном виключно як наймач, а не власник. Тривале проживання у будинку, сплата комунальних послуг, здійснення поточного ремонту, а також смерть власниці будинку та відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину після її смерті, не давали позивачці підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, що свідчить про відсутність підстав для набуття нею права власності на будинок за набувальною давністю. З огляду на зазначене суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, та необхідність відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed