Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач 25 жовтня 2022 р. наніс йому легкі тілесні ушкодження, завдавши вдарів, коли той у нічний час перебував на сходовій клітині гуртожитку, розташованого в буд. [ADDRESS] . Тілесні ушкодження кваліфіковані, як легкі, згідно висновку судово-медичного експерта №3016 від 26 жовтня 2022 р. У позивача виявлено забійні рани правої надбрівної дуги, синця правої половини обличчя, саден на шиї, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). За заявою позивача до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №120220466300000640 від 28 жовтня 2022 р. внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України. Позивач оцінює моральну шкоду, завдану йому внаслідок злочину, в грошовому виразі в розмірі 150\~000,00 грн., яку просить стягнути з відповідача. Відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2025 р. відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 25 жовтня 2022 р. після 22 год. позивач разом з іншими не названими ним особами перебував на сходах гуртожитку в нічний час. У нього стався конфлікт з відповідачем та, за твердженнями позивача, відповідач наніс йому тілесні ушкодження. 26 жовтня 2022 р. на підставі заяви обстежуваного [PERSON] судово-медичний експерт КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» [PERSON] висновком спеціаліста судово-медичного експерта №3016 встановила, шо обстежуваний має тілесні ушкодження: забійна рана правої надбрівної дуги, синець правої половини обличчя, садна на обличчі та шиї, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) можливо в термін, на який вказує обстежений. Тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминуші наслідки на підставі п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6. За заявою позивача до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №120220466300000640 від 28 жовтня 2022 року внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.125 КК України. Стан досудового розслідування в позовній заяві не зазначений. Обвинувальний вирок, яким встановлено вину відповідача в умисному завданні відповідачем позивачу легких тілесних ушкоджень, до позову не долучений. Судом з власної ініціативи вжито заходів щодо з`ясування доказів вини відповідача в умисному завданні тілесних ушкоджень відповідачу. За даними інформаційної системи «Судова влада України» та Єдиного державного реєстру судових рішень судом не встановлено фактів направлення до суду кримінального провадження за обвинуваченням відповідача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та, відповідно, факту притягнення відповідача до кримінальної відповідальності обвинувальним вироком суду, який набрав би законної сили. Позивачем надані наступні письмові докази: ухвала слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпроптеровська Спаї В.В. від 08.12.2022 р. у справі №199/8952/22 про скасування постанови дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Ріжко А.А. від 15.11.2022 року про закриття кримінального провадження №120220466300000640 від 28.10.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а також копія пояснень від імені [PERSON] (без дати). Правовідносини між учасниками справи винили з відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Вимоги щодо доказів наведені у ст.ст. 76 80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не виконав свого процесуального обов`язку щодо доказування на засадах змагальності фактів протиправності дій відповідача, спрямованих на заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, причинно-наслідкового зв`язку між фактом протиправної поведінки відповідача та наявними у позивача тілесними ушкодженнями, а також вини відповідача. Відповідно до приписів чч. 1-3 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Разом з тим, суд не розглядає наявність обвинувального вироку щодо відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, як єдиний належний і допустимий доказ. Проте, позивач при поданні позову або після відкриття провадження у справі не надав будь-яких інших письмових доказів на доведення факту винних протиправних дій відповідача у заподіянні тілесних ушкоджень, не заявляв клопотань про допит свідків, витребування доказів та ін., тобто позивач на засадах змагальності не довів свої позовні вимоги. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши докази, позивач реалізував своє право на доказування, але одночасно не виконав обов`язок із доказування, адже процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у збиранні доказів. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, мав скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, заявити клопотання про допит свідків тощо. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, поданих позивачем, з урахуванням належності, допустимості і достовірності доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При вирішення спору суд виходить з положень матеріального права, що містяться в ЦК України. Зокрема, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Така правова позиція Верховним Судом викладена в Постанові від 13.10.2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Походження пояснень (дата не зазначена) гр. [PERSON] (а.с. 13) суду невідомі, органом досудового розслідування копія цього письмового доказу не завірена, дозволу органу досудового розслідування на його розголошення позивачем не надано, клопотань про витребування матеріалів кримінального провадження позивачем не заявлено, тоді як повноваженнями на збирання доказів з власної ініціативи суд самостійно не наділений. З інших наданих позивачем письмових доказів не вбачається факту протиправної поведінки відповідача, яка б полягала у заподіянні ним тілесних ушкоджень позивачу. Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Надані позивачем ухвала слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпроптеровська Спаї В.В. від 08.12.2022 р. у справі №199/8952/22 про скасування постанови дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Ріжко А.А. від 15.11.2022 року про закриття кримінального провадження №120220466300000640 від 28.10.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а також копія пояснень від імені [PERSON] (без дати), не є належними, допустимими, достовірними і достатніми в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доказами протиправної поведінки відповідача стосовно позивача. Позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями саме відповідача; підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed