Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

10 вересня 2025 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Давиденка К.В. звернувся до суду з позовом до Татарбунарської міської ради про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, який обґрунтував таким. \~ \~ \~ \~ Позивач у 1983 році побудував житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської Ради народних депутатів від 31 липня 1983 року було встановлено межі присадибної земельної ділянки, виділено площу 0,12 га, та видано акт виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника. Після закінчення будівництва 17 вересня 1987 року позивач отримав акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Татарбунарської міської Ради народних депутатів від 17 вересня 1987 року № 316 було затверджено акт про ввід в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] та вирішено видати позивачу Свідоцтво про право особистої власності. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 548 від 25 грудня 1997 року позивачу надано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,10 га. Кадастровий номер на земельну ділянку не визначався та правовстановлюючий документ не отримувався. Позивач проживає у будинку до тепер та жодних зауважень не отримував, в силу юридичної необізнаності вважав, що з правовстановлюючими документами у нього все в порядку. Однак, державним реєстратором речових прав на нерухоме майно позивачу відмовлено у реєстрації права власності через відсутність правовстановлюючого документа на побудований ним житловий будинок. \~ \~ \~ \~Тобто, без речового права на земельну ділянку позивач не може зареєструвати право власності на будинок, а земельну ділянку не може зареєструвати через воєнний стан, враховуючи положення п.п.5 п.27 розділу Х Земельного кодексу України, та відсутність права власності на споруду. \~ \~ \~ \~Оскільки до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності та підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації, позивач просить суд визнати за ним право власності на будинок садибного типу з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2025 року, справу передано у провадження судді Луцюка В.О. Відповідно до ухвали судді від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Згідно з ухвалою суду від 04 листопада 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач клопотання про відкладення розгляду справи не подала. Представник позивачки Давиденко К.В. у своїй заяві просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав (вх. № 6564/25-Вх 04.12.2025). Представник відповідача Логінов О.Г. також подав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав (вх. № 5652/25-Вх 27.10.2025). Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши докази у справі, суд дійшов такого висновку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого ним надано Витяг з реєстру територіальної громади від 04 вересня 2025 року (а.с. 5). На підставі акту, виданого, згідно з рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської Ради народних депутатів № 130 від 25 квітня 1983 року та відповідно до рішення загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Татарбунарського повстання від 31 липня 1983 року № 130, встановлено межі присадибної земельної ділянки та виділено [PERSON] в натурі земельну ділянку для індивідуальної забудови, площею 0,12 га, по [ADDRESS] (а.с. 11). 17 жовтня 1987 року складено акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння [ADDRESS] , який було затверджено, згідно з рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської Ради народних депутатів № 316 від 17 вересня 1987 року, з вирішенням питання про видачу Свідоцтва про право особистої власності на ім`я [PERSON] (позивача у справі) а.с. 9-10. 25 грудня 1997 року Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради прийнято рішення № 548 «Про надання у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських споруд громадянам м. Татарбунари» та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-17). 26 липня 1990 року Татарбунарським БТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , згідно з яким власником домоволодіння рахується [PERSON] . Будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами має складові: житлова будівля А; літня кухня Б; сараї В, Д, Е; навіс Г; туалет Ж; споруди 1-3. Житлова будівля має загальну площу 142,2 кв.м, житлову 76,4 кв.м, допоміжну 65,8 кв.м, кількість жилих кімнат -5. Житловий будинок має складові: коридор - 1, загальною площею 10,7 кв.м; кімната 2, загальною площею 26,7 кв.м; кімната 3, загальною площею 15,4 кв.м; кімната 4, загальною площею 15,7 кв.м; кімната 5, загальною площею 9,3 кв.м; коридор 6, загальною площею 11,6 кв.м; кімната 7, загальною площею 9,3 кв.м; коридор 8, загальною площею 15,2 кв.м; коридор 9, загальною площею 4,9 кв.м; ванна кімната 10, загальною площею 5,9 кв.м; кухня 11, загальною площею 17,5 (а.с. 6-8). 21 серпня 2025 року на замовлення позивача ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , власником домоволодіння значиться [PERSON] . Складові будинку та господарських будівель і споруд відповідають складовим, згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 26 липня 1990 року; роки будівництва: 1983-1985 (а.с. 18-22). За інформацією ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» вих. № 2139 від 04 грудня 2025 року, згідно з архівними даними БТІ, станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] не зареєстроване. При проведенні поточної інвентаризації самочинного будівництва не виявлено. Ринкова вартість житлового будинку з будівлями та спорудами станом на 05 вересня 2025 року становить 118\~995,00 грн, що підтверджено звітом про незалежну оцінку вартості житлового будинку, виготовленого ФОП [PERSON] (а.с. 23-24). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації\~\~з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації\~\~з моменту такої реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Питання прийняття в експлуатацію нерухомого майна врегульовано діючим законодавством. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1 розділу 3 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 N 95 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином відповідно до умов діючого законодавства в сфері будівництва (п. 9 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та вказаним вище порядком прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна до 05 серпня 1992 року не вимагається та органами, які уповноважені здійснювати прийняття в експлуатацію не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті України 18 лютого 2002 року за № 157/64 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення»\~(втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. За такого, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц. Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] № 80431742 від 19 серпня 2025 року, позивачу відмовлено у реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , через те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження за відсутності Свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт наявний в матеріалах справи, з якого встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1983-1985 роки, а тому спірне домоволодіння введенню в експлуатацію не підлягає; земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку позивачу виділена у встановленому законом порядку. Згідно з\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-2\~ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З вищенаведеного випливає, що іншого шляху, окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та останній правильно у розумінні ст.16 ЦК України \~обрав спосіб захисту порушеного права. Остільки позивач довів наявність майна, підстави до його належності, неможливість реалізації своїх прав у інший спосіб, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення. На прохання позивача суд не стягує з відповідача судовий збір.

Outcome: approved