Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Златодар» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні в сумі 131 558,63 гривень. Свої вимоги позивач мотивує тим, що працював на вказаному підприємстві з 23.10.2023 по 30.10.2024 року. 30.10.2024 року позивач був звільнений з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Під час звільнення та видачі трудової книжки відповідач не виплатив [PERSON] належні до сплати кошти, що стверджується довідкою від 22.05.2025 року за вих. № 17, з якої вбачається, що заборгованість ДП «Златодар» перед [PERSON] станом на 22.05.2025 року становить 131 558,63 грн. Таку суму він і просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 25.08.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та визначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено дату судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але скерував до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про суть позовних вимог, дату, час та місце судових засідань ставився судом до відому належним чином. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За принципом диспозитивності, викладеним у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Позивач самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, тобто самостійно визначає свої вимоги, їх підстави, розмір, відповідачів. Вирішуючи справу на основі наявних у справі письмових доказів, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 23.10.2023 року (наказ № 61-к від 23.10.2023 року) працював у ДП «Златодар» на посаді фахівця з питань запобігання та протидії корупції; 20.02.2024 року [PERSON] переведений на посаду виконуючого обов`язки заступника директора із заготівлі та транспорту (наказ № 11-К від 20.02.2024 року); 30.10.2024 року позивач звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 31-к від 30.10.2024 року). Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в ч.5 ст.97 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. У межах наданої справи судом не встановлено та представником відповідача не доведено наявності обставин непереборної сили, які б перешкоджали відповідачу своєчасно виплачувати заробітну плату своїм працівникам у строки, визначені КЗпП України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі від 22.05.2025 року за вих. № 17, встановлено, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі станом на 22.05.2025 року в сумі 131 558,63 гривень. Факт існування даної заборгованості відповідачем не заперечується, як і не заперечується безпосередньо сума заборгованості. Таким чином, наданими належними письмовими доказами встановлений факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, що складає 131 558,63 грн. та підлягає стягненню на користь [PERSON] . За таких обставин судом установлено, що позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах і має право на оплату праці. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом також надав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій повідомив, що в день його звільнення не було видано письмового повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми. Довідку про заборгованість по заробітній платі позивачу було надано станом на дату довідки 22.05.2025, оскільки на день звільнення позивача відносно відповідача була процедура банкрутства. Проте, відповідач до цього часу не здійснив повного розрахунку з позивачем, що не оспорюється представником відповідача та доказів зворотнього не надано. Відомості про направлення відповідачем і одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані йому при звільненні, в справі відсутні. З урахуванням вказаного суд вважає, що позивач звернувся до суду з позовом із дотриманням встановленого ст. 233 КЗпП строку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи в разі задоволення позову, покладається на відповідача. На підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, тому суд вважає за необхідне в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved