Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із даним позовом та просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»\~заборгованість за кредитним договором №921336974 від 23.02.2023, що укладений між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] , в сумі 81918,88 грн., з яких: 16488,36 грн. сума заборгованості по основному боргу, 65430,52 грн. сума заборгованості по процентам. Позовні вимоги мотивовано там, що позивач на підставі договору факторингу №27/0225-01 від 27.02.2025, є новим кредитором за вказаним електронним кредитним договором, за якими у\~відповідача виникла заборгованість. Ухвалою суду від 16.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом з копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу [PERSON] за адресою реєстрації місця проживання (а.с. 47). Направлена судом копія ухвали від 16.09.2025 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у визначений судом строк до суду не подано. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 у справі № 755/4829/23, відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідним поштовим відправленням, яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23.02.2023 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено електронний договір кредитної лінії №921336974, який був підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV35F9V (а.с. 7-зворот 15-зворот). Відповідно до умов вказаного кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 16600,00 грн. на умова строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сума кредитного ліміту 16600,00 грн. це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника. Кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 15000,00 грн. одразу після укладення договору, орієнтовна дата повернення якого 25.03.2023. Другий та решта траншів надаються протягом дисконтного періоду кредитування, який складає 30 днів від дати отримання першого траншу. За вибором позичальника, кожен окремий транш може надаватися шляхом: зарахування коштів на поточний рахунок позичальника відкритий банком позичальника, за умови що для ініціювання переказу використані реквізити платіжної картки 4149-49ХХ-ХХХХ-6229; шляхом видачі готівкових коштів у відділенні небанківської фінансової установи чи банку. За користування кредитними коштами позичальник сплачує фіксовані проценти в розмірі 302,95 річних, що становить 0,83% на день. На а.с. 6-7 міститься паспорт споживчого кредиту продукту «СМАРТ» до договору №921336974 від 23.02.2023. На а.с. 17, 18 містяться платіжні доручення: №ba040eff-541c-4ea6-a97b-8a37a155ff55 від 23.02.2023 та №1d06240f-de08-4047-81f0-ea94e19909c8 від 14.03.2023, відповідно до яких платник ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» перерахувало отримувачу [PERSON] кошти в сумі 15000,00 грн. та 1600,00 грн. згідно договору №921336974 від 23.02.2023 для зарахування картку №4149-49ХХ-ХХХХ-6229. На а.с. 19-20 міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором №921336974 від 23.02.2023, позичальник [PERSON] , що складений ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», відповідно до якого станом на 06.06.2023 загальна сума заборгованості становить 38188,73 грн., з яких: 16488,36 грн. заборгованість по тілу кредиту, 22191,72 грн. заборгованість по процентах. 31.12.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (клієнт) було укладено Додаткову угоду №26 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 22-26). Відповідно до даної Додаткової угоди сторони дійшли згоди викласти текст Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 у новій редакції, згідно якої клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги (строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому), зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів, розмір якої погоджується та визначається сторонами в кожному реєстрів прав вимоги. На а.с. 21 міститься розрахунок заборгованості за договором №921336974 від 23.02.2023, позичальник [PERSON] , що здійснений ТОВ «Таліон Плюс» за період з 06.06.2023 по 27.02.2025, відповідно до якого загальна сума боргу становить 81918,88 грн., з яких: 16488,36 грн. сума заборгованості по тілу кредиту, 65430,52 грн. - сума заборгованості по процентах. 27.02.2025 між ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) та ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт) укладено договір факторингу №27/0225-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Сума фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказується в кожному окремому реєстрі прав вимоги (а.с. 27-28). Вказаний договір факторингу позивачем подано не у повному об`ємі, а лише його частину, зокрема: вступну частину, розділи: 1 (визначення термінів), 2 (предмет договору), 3 (фінансування та порядок розрахунків), п.п. 4.1-4.5 розділу 4 (порядок відступлення та повернення права вимоги), заключні пункти розділу 11 (п.п. 11.10-11.12) та розділ 11 (місцезнаходження та реквізити сторін). З цих підстав суд позбавлений можливості в повній мірі дослідити вказаний договір факторингу. Згідно копії платіжної інструкції №22465 від 03.03.2025 ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатила на користь ТОВ «Таліон Плюс» кошти в сумі 5027029,29 грн. як плату за відступлення права вимоги згідно договору факторингу №27/0225-01 від 27.02.2025 (а.с. 29). На а.с. 30 міститься копія витягу реєстру прав вимоги №2 від 27.02.2025, де за порядковим номером 3388 зазначається боржник [PERSON] , кредитний договір №921336974 від 23.02.2023, загальна сума заборгованості 81918,88 грн., з яких: 16488,36 грн. заборгованість по основному боргу, 65430,52 грн. заборгованість за процентами. Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису ( факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з договорів позики та кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до його умов та вимог ЦК України. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно сталої практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі №2221/2373/12). Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Також Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року (справа №301/2368/14-ц) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі №2-879/11 (провадження №61-10005св21). Разом із цим, позивачем не надано суду доказів перерахування ТОВ «Таліон Плюс» як новим кредитором коштів на виконання умов договору факторингу №28/1118-01 від 31.12.2020 первісному кредитору ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Окрім того, вказаний договір факторингу не міститься визначення суми фінансування. Також позивачем не надано жодного доказу відступлення права вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» новому кредитору ТОВ «Таліон Плюс» відповідно до умов договору факторингу №28/1118-01 від 31.12.2020, як то відповідні реєстри боржників, із якого вбачалося відступлення прав вимоги до боржника [PERSON] .. При цьому, надану позивачем довідку від 12.03.2025 №921336974/ФК видану ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (а.с. 16) відповідно до якої ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» підтверджує, що 06.06.2023 було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором №921336974 від 23.02.2023, укладеного із [PERSON] , ТОВ «Таліон Плюс» відповідно до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, суд не бере до уваги, адже, умовами вказаного договору факторингу, що викладений у новій редакції від 31.12.2020, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» узгодили, що доказом відступлення права вимоги до боржників є реєстр прав вимоги, що є додатком №1 до договору та форму якого затверджено сторонами договору. Також, відповідно до договору факторингу №27/0225-01 від 27.02.2025, що укладений між позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Таліон Плюс», сума фінасування визначається у кожному окремому реєстрів прав вимоги. При цьому, до матеріалів позову позивачем долучено лише витяг з реєстру прав вимоги №2 від 27.02.2025. Отже, визначити, чи в повній мірі позивачем, яким на підтвердження фінансування клієнта за договором факторингу надано платіжну інструкцію №22465 від 03.03.2025 (а.с. 29), було виконано умови договору факторингу, не можливо. Окрім того, суд не бере до уваги надані позивачем платіжні доручення (а.с. 17, 18) відповідно до яких первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» перерахувало на користь відповідача кошти в сумі 15000,00 грн. та 1600,00 грн. на платіжну картку №4149-49хх-хххх-6229, оскільки будь-яких доказів того, що вказана платіжна картка належить саме [PERSON] , суду не надано та позивачем не було заявлено клопотань про їх витребування. Також матеріали справи не містять первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність заборгованості відповідача за кредитними договорами. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності заборгованості та її розміру та не є первинним документом у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, на підтвердження заявлених позовних вимог позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів про наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданих ним розрахунках за спірними кредитними договорами. До подібних висновків дійшов Верховний Суду постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25травня 2021року у справі №554/4300/16-ц,від 26 травня 2021року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №686/6783/21. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частин 1 та 2 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач просив розгляд справи провести в порядку спрощеного провадження, а в разі, якщо розгляд справи буде проводитися в порядку загального позовного провадження, то у відсутність представника позивача, будь-яких заяв та клопотань щодо витребування доказів щодо обставин передачі права вимоги не подавав, будь-яких поважних причин неможливості надати такі докази до суду не повідомив та доказів щодо цього надав. Натомість суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2040/20). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем та наявність права звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що в задоволенні позову відмовлено судові витрати, понесені позивачем, залишаються за ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed