Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінвіль Сервіс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлові послуги на суму у розмірі 57 387, 04 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому як власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, приймаючи до уваги положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» відповідач, як співвласник багатоквартирного будинку зобов`язаний вчасно та у повному обсязі сплачувати щомісячні та разові внески та платежі. Натомість, відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 29 травня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач зазначає, що у зв?язку із визнанням договору ГС-7 від 24 грудня 2021 року недійсним постановою Верховного Суду у справі №910/17027/23 від 27 листопада 2024 року, висновки, на які здійснив посилання позивач, вчинені щодо протилежних обставин та не підлягають врахуванню в межах даної справи. 06 червня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач зазначає, що Відповідач стороною договору ГС-7 від 24 грудня 2021 року не був, а визнання такого договору недійсним на факт надання Позивачем та споживання Відповідачем послуг з управління не впливає. 02 червня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшло заперечення на відповідь на відзив, за змістом якої відповідач зазначає, що визнання договору ГС-7 від 24 грудня 2021 року недійсним постановою Верховного Суду у справі №910/17027/23 від 27 листопада 2024 року не спростовує той факт, що Позивач визначений управителем будинку, а Відповідач є споживачем послуг, які надає йому Відповідач. Позивач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що сертифікатом № 1У123210422541, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 07 травня 2021 року та Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 вересня 2021 року №523 про присвоєння поштової адреси, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об?єкту - житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 06 грудня 2021 року було проведено Установчі збори об?єднання співвласників будинку, що підтверджується протоколом № 1 від 06 грудня 2021 року, та створено Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ». Відповідно до Протоколу Загальних зборів Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ» № 2, від 24 грудня 2021 року, прийнято рішення обрати управителем багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС», затверджено тариф на послуги з управління у розмірі 33,83 грн. на місяць за 1 кв. метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, затверджено умови Договору про надання послуги з управління багатоквартирним Будинком. На підставі прийнятих на загальних зборах Об?єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ» рішень, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС» та Об?єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ», як колективним споживачем, укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 24 грудня 2021 року № ГС-7. Пунктом 2.1. Договору № ГС-7 встановлено, що Управитель - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС», зобов?язується надавати Співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: 04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, 19 (Будинок), а Співвласники зобов?язуються оплачувати Управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього Договору. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] 19 січня 2022 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] , та став співвласником і споживачем послуг з утримання будинку. Позивач зазначає, що за період з 19 січня 2022 року по 27 листопада 2024 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінвіль Сервіс» надано, а [PERSON] спожито житлово-комунальних послуг з управління будинку на загальну суму 81 848, 96 грн. Незважаючи на належне, без зауважень, надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінвіль Сервіс» відповідних послуг, спожиті послуги [PERSON] були оплачені не в повному обсязі. У [PERSON] утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінвіль Сервіс» на суму 81 848, 96 грн., з яких сплачено - 24 461, 92 грн., а тому заборгованість [PERSON] складає 57 387, 04 грн. У зв`язку із вищезазначеним Позивач звернувся з позовом до суду. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Відповідно до Протоколу Загальних зборів ОСББ «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ» № 2, від 24 грудня 2021 року, прийнято рішення обрати управителем багатоквартирного Будинку (м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, 19) - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС», затверджено тариф на послуги з управління у розмірі 33,83 грн. на місяць за 1 кв. метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, затверджено умови Договору про надання послуги з управління багатоквартирним Будинком. На підставі прийнятих на загальних зборах Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ» рішень, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС» та Об?єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК КИЇВ», як колективним споживачем, укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 24 грудня 2021 року № ГС-7. Однак, відповідно до постанови Верховного Суду у справі №910/17072/23 від 27 листопада 2024 року договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № ГС-7 визнано недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. З огляду на таке, суд при розгляді даної справи враховує постанову Верховного Суду у справі №910/17072/23 від 27 листопада 2024 року, якою Договір №ГС-7 від 24 грудня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС» та Об?єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ГРІНВІЛЬ ПАРК» визнано недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки Договір №ГС-7 визнано недійсним у судовому порядку, він не породжує для сторін жодних договірних зобов`язань, у тому числі обов`язку щодо сплати заборгованості, нарахованої на його підставі. Враховуючи, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНВІЛЬ СЕРВІС» ґрунтуються на умовах недійсного правочину, правові підстави для стягнення з [PERSON] спірної заборгованості відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає. Статтею 12 ЦПК України, встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і у ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов, суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами за допомогою належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів. Сторони самостійно визначають обсяг, зміст та достатність доказів, що надають до суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із принципу диспозитивної цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, а також, враховуючи норми ст. 81 ЦПК України, якою встановлено обов`язок кожної сторони довести ті, обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати. На підставі викладеного, а також з урахуванням Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Житлового кодексу України, ст. 319, 322, 509, 525, 526 ЦК України, та

Outcome: dismissed