Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності, посилаючисьна те, що в 2010 році між фермерським господарством Баліцького Миколи Васильовича та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФ ДП «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 20.08.201 за № 041037600036. За умовами зазначеного договору оренди [PERSON] , як орендодавець, передав, а позивач, як орендар, прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вільшанської сільської ради, площею 5,68 га, кадастровий номер 3523683900:02:000:0423. Договір оренди укладено сторонами строком на двадцять років. Протягом дії договору оренди сторони належним чином виконували свої зобов`язання за договором. Станом на дату позову договір оренди є чинним, сторонами в судовому порядку не розірваний, недійсним не визнаний. 25 липня 2017 року відповідачі уклали договір міни, який зареєстровано в реєстрі за №1458. В результаті укладення договору міни [PERSON] обміняв належну йому земельну ділянку площею 0,0667 га, яка розташована на території Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523155700:02:000:0063, на належну [PERSON] земельну ділянку площею 5,678 га, яка розташована за адресою: Кіровоградська область Новоархангельський район кадастровий номер 3523683900:02:000:0423. Таким чином, [PERSON] став власником земельної ділянки площею 5,6787 га, яка розташована за адресою: Кіровоградська область Новоархангельський район Вільшанська сільська рада, кадастровий номер 3523683900:02:000:0423. Обмін здійснено з доплатою [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 49000 гривень. 25 липня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3523683900:02:000:0423 за [PERSON] на підставі договору міни від 25 липня 2017 року. Укладаючи договір міни, відповідачі фактично приховали укладення ними договору купівлі-продажу земельної ділянки. Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом волевиявлення сторін на набуття певних цивільних прав та обов`язків. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином у сторін виникають права та обов`язки, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним (вказані висновки викладені у постанові ВП Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц). Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар. Однак, особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. У договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснює у вигляді певної грошової суми, а у вигляді передачі іншого товару, виконання робіт чи надання послуг. За договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключного волевиявлення сторін угоди. Отже, характерною особливістю, що відрізняє договір міни від інших правочинів саме обмін одного товару (майна) на інший товар (майно). У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року №761/36779/20 зазначено, що «правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору факті правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і правових наслідків. Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, зроблено висновок про те, що «позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторінв удав; правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». Так за умовами укладеного відповідачами договору міни сторони здійснили обмін земельних ділянок, площа однієї з яких становить 5,6787 га, а іншої - лише 0,0667 га, тобто очевидним є те, що земельні ділянки є абсолютно нерівнозначними. Крім того, кардинально відрізняється і оціночна вартість земельних ділянок, а саме 2901,45 гривень проти 51243,24 гривні. Доплата [PERSON] за земельну ділянку, отриману ним у власність від [PERSON] , склала 49000 гривень, тобто майже 96 % її вартості, тобто осатаній сплатив [PERSON] майже повну вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3523683900:02:000:0423 і така оплатність притаманна саме договору купівлі-продажу. Звернула увагу на те, що після отримання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0667 га, яка розташована на території Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523155700:02:000:0063, відповідачі між собою уклали договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і таким чином, земельна ділянка, яку [PERSON] нібито обміняв на іншу земельну ділянку з доплатою, повернулась у його ж користування. [PERSON] отриманою внаслідок обміну земельною ділянкою фактично не володіє. Одним з факторів, який спонукав відповідачів укладати удаваний договір міни замість договору купівлі-продажу, є те, що станом на дату укладення договору міни (25.07.2017 р.) діяв мораторій на купівлю-продаж земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і договір міни є одним з тих інструментів, який дозволив «обійти» дію мораторію. Відповідно до пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на дату укладення договору міни) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Іншим фактором, який спонукав відповідачів укладати удаваний договір міни замість реального договору купівлі-продажу є той факт, що земельна ділянка площею 5,6787 га, кадастровий номер 3523683900:02:000:0423 орендується і орендувалася на дату укладення договору міни позивачем. Відповідно позивач мав переважне право на набуття у власність земельної ділянки площею 5,6787 га, кадастровий номер 3523683900:02:000:0423. Орендодавець зобов`язаний повідомити в письмовій формі орендаря про намір продати земельну ділянку третій особі із зазначенням її ціни та інших умов, на яких вона продається. Враховуючи неприязні відносини позивача та [PERSON] , про що свідчать численні судові спори, які ініціюють відповідачі проти позивача з різних підстав, відповідачі були зацікавлені оформити перехід права власності на земельну ділянку таким чином, щоб знівелювати переважне право позивача на отримання земельної ділянки у власність. Зазначені вище обставини дають підстави вважати, що відповідачі фактично уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,6787 га кадастровий номер 3523683900:02:000:0423. Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц , від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18), крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державною реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнанні його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішенні Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішенні недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набутті речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Враховуючи, що договір міни є недійсним, то у [PERSON] відсутнє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3523683900:02:000:0423 та відповідні підстави для його реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Просила визнати недійсним договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В зареєстровано в реєстрі за № 1458. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на земельну ділянку з кадастровим номером 3523683900:02:000:0423, загальною площею 5,6787 га, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.07.2017, номер запису про право власності 21549436. Здійснити розподіл судових витрат. /а.с.1-6/. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом та через свого представника подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачем в електронному суді отримано позовну заяву про визнання договорів міни недійсним, ознайомившись з позовною заявою вважав, що дана позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки безпідставно заявлено позовну заяву та з порушенням строків позовної давності, і пред`явлена особою якої взагалі права не порушувалися даним договором міни та вона не є стороною даних договірних правовідносин, і дане підтверджується наступним. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України). Тлумачення ст. 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Згідно частини другої статті 78 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору міни) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (пункт а) частини першої статті 81 ЗК України у редакції, чинній на момент укладення договору міни). Юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (пункт а) частини першої статті 82 ЗК України у редакції, чинній на момент укладення договору міни). За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Відповідно до пункту 15 Розділу X Перехідні положення ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору міни) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2017 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що дія заборони, передбаченої пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, не поширювалась на міну, випадки спадкування та вилучення земель для суспільних потреб до внесення змін у ЗК України 06 жовтня 2004 року (ZELENCHUK and TSITSYURA v. UKRAINE, §§19, 21, ЄСПЛ, 22 травня 2018 року). У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що «законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). Суд доходить висновку, що на заявників як на фізичних осіб було покладено тягар нездатності органів влади дотриматися встановлених ними самими цілей та кінцевих строків. З огляду на непереконливість підстав щодо вибору найбільш обмежувальної альтернативи з доступних органам влади, а не менш обмежувальних заходів, суд вважає, що тягар, покладений на заявників, є надмірним (§ 147). З огляду на зазначені міркування та ненадання Урядом достатніх аргументів для обґрунтування заходів, застосованих до землі заявників. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19) зазначено, що: «Встановлена пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай). За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). У разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону № 899-IV). Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-1V), а в редакції, чинній з 1 січня 2019 року, до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Частина перша статті 14 цього Закону визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарськогопризначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельнуділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарськоговиробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження, оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 1 січня 2019 року до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2022 року у справі № 313/936/19 (провадження № 61-18102св21) зазначено, що «у справі, що переглядається, обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договору міни, позивачка посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). При цьому за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар (частина перша статті 715 ЦК України). У договорі міни можуть бути наявні елементи договору купівлі-продажу, зокрема, у випадку встановлення в ньому доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частина третя статті 715 ЦК України). Однак обмін певного товару виключно на грошові кошти є договором купівлі-продажу, а не міни. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися па припущеннях, (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed