Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

Адвокат Васильєв Євген Євгенович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2006. Від шлюбу мають трьох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами не склалися та фактично припинені. Сторони не проживають як чоловік та жінка, не ведуть спільного господарства, відповідач вже більше року проживає окремо від позивача, залишивши утримання та догляд за дітьми на позивача. Позивач самостійно, власними силами матеріально забезпечує, доглядає та виховує дітей, а також виконує всі інші обов`язки покладені на позивача законом та необхідні для належного утримання спільних дітей. Відповідач є працездатною особою, на утриманні в неї немає інших осіб, стягнення по виконавчим документами з неї не провадяться. [PERSON] має достатній дохід для утримання спільних дітей шляхом сплати аліментів. Просив: розірвати шлюб між сторонами; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж мінімальний рекомендований розмір прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою від 02.07.2025 роз`єднано у самостійні провадження вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. 11.08.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 25.09.2025 постановлено ухвалу про відкладення розгляду цивільної справи на 24.11.2025. 07.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що вона самостійно винаймає частину будинку за адресою [ADDRESS] , де фактично проживають спільні діти та створені належні умови для їх проживання. За домовленістю між батьками діти проживають з нею за адресою: [ADDRESS] - у приватному будинку та за домовленістю між подружжям деякий час щотижня діти перебувають у батька за адресою його фактичного проживання: [ADDRESS] . Твердження позивача за первісним позовом, що діти висловили бажання жити з батьком не відповідають дійсності. За погодженням усіх членів родини, дітей та батьків, було прийняте рішення про роздільне проживання спільних дітей з батьком та матір?ю по черзі. 07.10.2025 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , зі спільними дітьми, які перебувають на її утриманні. [PERSON] добровільно аліменти на утримання неповнолітніх дітей у необхідних обсягах не сплачує, від надання допомоги на їх виховання відсторонився. 24.09.2025 представники Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації провели з нею бесіду та відвідали спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем проживання, про що складено акт обстеження умов проживання. Спілкування працівників Служби із дітьми подружжя відбувалось за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем її фактичного проживання, що дає підстави стверджувати, що місцем фактичного проживання спільних дітей є зазначена адреса. Однак, в акті допущено описку та зазначено про здійснення обстеження за адресою: [ADDRESS] , що є технічною опискою. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат становить 25000 грн. Просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. 08.10.2025 постановлено ухвалу про залишення зустрічної позовної заяви без руху. 16.10.2025 постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову та перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 24.11.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] своїм правом на подачу відзиву не скористалася. 20.11.2025 від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви, в яких вони зазначили, що місцем їх постійного проживання є квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій вони постійно проживають разом з батьком [PERSON] та братом [PERSON] . На даний час перебувають на повному утриманні їх батька. Стосовно акту обстеження умов проживання, складеного 24.09.2025 представниками Служби у справах дітей та сім?ї, повідомили, що в той день мама вимагала, щоб всі діти пропустили навчання і були присутні в місці її проживання. Про проведення перевірки представниками Служби у справах дітей та сім?ї та складання відповідного акту, їм стало відомо вже після приходу даних представників. Представник позивача - адвокат Васильєв Є.Є. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. Представник відповідачки - адвокат Дейнегін С.М. підтримав вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити. Не заперечував проти задоволення позовних вимог первісного позову в частині розірвання шлюбу, заперечував проти задоволення решти первісних позовних вимог. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 30.03.2006 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №463. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів про проживання від 21.03.2024 та від 30.01.2025, складених та підписаних мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок ліцею №85 м. Києва від 06.03.2025 [PERSON] та [PERSON] навчаються в ліцеї №85 міста Києва за інституційною очною денною формою здобуття освіти. Відповідно до акту про проживання від 25.09.2025, складеного та підписаного мешканцями будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.09.2025, складеного працівниками Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі цивільної справи №752/15188/25, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зі слів [PERSON] , проживають [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд відзначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Аналізуючи доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, та обставини, встановлені судом у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що сім`я фактично розпалася, примирення між сторонами не можливе і позивач цього не бажає. Також встановлено, що сторони разом не проживають та ніяких стосунків, притаманних подружжю, не підтримують, спільне господарство не ведеться. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, враховуючи наявність неповнолітніх дітей, небажання позивача перебувати в шлюбі з відповідачем, суд вважає, що за таких обставин збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, оскільки шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. При цьому, суд враховує позицію представника відповідача, який не заперечував проти розірвання шлюбу. За таких обставин, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо первісних позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2-3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1-2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Вирішуючи питання про можливість стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача, суд зауважує, що аліменти стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Судом встановлено, що позивач та його син [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , проте фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою разом з батьком проживає [PERSON] . Зазначена обставина підтверджується заявою [PERSON] , від 20.11.2025, в якій зазначено, що місцем її постійного проживання є квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій вона постійно проживає разом з батьком [PERSON] , братом та сестрою. Акти про проживання від 21.03.2024 та від 30.01.2025, складені та підписані мешканцями будинку [ADDRESS] , щодо фактичного проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд не приймає як доказ, оскільки особи, які підписали акт, не уповноважені на його складання. Відповідач на підтвердження тієї обставини, що неповнолітні діти проживають разом з нею надала акт обстеження умов проживання від 24.09.2025, складений Службою у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Оцінюючи зазначений доказ, суд відзначає, що цей акт складався для надання в іншій цивільній справі №752/15188/25, де предметом спору є місце проживання дітей. Суд зауважує, що уповноважені особи зазначили місце проживання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в будинку [ADDRESS] , тобто разом з матір`ю зі слів самої матері [PERSON] . За таких обставин, суд критично оцінює відомості, викладені в цьому акті про фактичне проживання дітей, та вважає, що відповідач не надала суду належних та достовірних доказів того, що дійсно неповнолітні діти, на утримання яких заявлено вимогу про стягнення аліментів, проживають разом з нею. Крім того, суд враховує, що [PERSON] , [INFO] , є повнолітньою особою, а [PERSON] , [INFO] , досягла шістнадцятирічного віку, а тому вони за приписами ч. 3 ст. 160 СК України вправі самостійно визначають своє місце проживання. Отже, суд вважає, що за відсутності доказів проживання дітей з матір`ю остання має виконувати конституційний обов`язок та утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів судом враховується визначений законодавством обов`язок обох батьків щодо утримання неповнолітніх дітей, а також відсутність відомостей про те, що відповідачка має поганий стан здоров`я, що у неї на утриманні є інші діти або непрацездатні особи, що вона є працездатною особою. За таких обставин суд вважає можливим визначити аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, вказаний розмір аліментів є співмірним із тими відомостями та доказами, що містяться в матеріалах справи. Суд вважає, що аліменти в такому розмірі забезпечать матеріальні потреби дітей з урахуванням їх віку і стану здоров`я, а також їх нормальні фізіологічні потреби. При визначенні розміру аліментів, суд виходить також із засад розумності та справедливості, дотримання вимог забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку. Зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, суд вважає, що визначений розмір аліментів, є помірним для відповідача. Щодо первісних позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів до досягнення дітьми повноліття, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, то аліменти будуть стягуватися за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Оскільки суд стягнув аліменти з відповідачки, яка заявила зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання дітей на свою користь, то зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки заявлені сторонами вимоги є взаємовиключними. Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн., у зв`язку з задоволенням позовних вимог про розірвання шлюбу. Також з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн. за вимогу про стягнення аліментів, оскільки позивач звільнений від його сплати відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Судові витрати за зустрічним позовом [PERSON] слід віднести за рахунок держави, оскільки остання також звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial