Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Відповідач за позовом [PERSON] [PERSON] змінені (зменшені) позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, відзиву на позов не надав. Відповідач за позовом [PERSON] [PERSON] заявлені вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, відзиву на позов не надав. Просив про розгляд справи без його участі. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] на задоволенні змінених позовних вимог наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Позивачка [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала, просила про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2017р.; копія витягу від 01.04.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія акту прийому-передання майна за договором купівлі-продажу від 26.06.2024р.; копія договору купівлі-продажу від 26.06.2024р.; копія договору купівлі-продажу від 22.12.2010р.; копія витягу від 13.01.2011р. про державну реєстрацію прав на квартиру за [PERSON] ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 09.10.2009р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №96. У шлюбі ними (сторонами) було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2010р.; квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2017р. При оформленні вищевказаних договорів купівлі-продажу майна та реєстрації права власності на квартири власником був оформлений [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] з 2009р. перебувають у шлюбі, спільно мешкають як подружжя до теперішнього часу, ведуть спільне господарство та сімейний бюджет, спільно користуються вищевказаними квартирами для потреб своєї родини. Незважаючи на те, що правовстановлююча документація на спірні квартири була оформлена тільки на [PERSON] , вищевказана нерухомість являється спільною сумісною власністю сторін (подружжя). Отже, набуття та реєстрація права власності на спільні квартири за [PERSON] відбулись під час шлюбу позивачки із [PERSON] , тому вищевказане майно є спільним сумісним майном подружжя. Звертаючись із позовом до суду, позивачка просила визнати за нею право власності на частини обох квартир, що зареєстровані на ім`я її чоловіка [PERSON] , - як на спільне сумісне майно подружжя. Однак, до відкриття провадження у вищевказаній справі [PERSON] в межах спору за даною справою було пред`явлено позовну заяву до [PERSON] із вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним та права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Як зазначено у позовній заяві [PERSON] , вона звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON] , зазначивши, що в червні 2024р. між нею та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості. 26.06.2024р. між сторонами був фактично укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого відповідачка продав, а позивачка купила квартиру [ADDRESS] за 1125000 грн. Тоді ж позивачка передала відповідачу обумовлену суму, гроші були сплачені саме за купівлю квартири, це підтверджується доводами позивачки, викладеними у позові, та не заперечується відповідачем. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину позивачка розпорядилась щодо догляду за придбаною нерухомістю, доглядає за її збереженням, сплачує всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивачка неодноразово зверталась до колишнього власника, однак, він від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивачки не реагує, мотивуючи нестачею часу, матеріальними складнощами. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачці було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. У зв`язку із пред`явленням [PERSON] позовних вимог до [PERSON] , представником позивачки було подано заяву про зменшення своїх позовних вимог, а саме [PERSON] остаточно наполягає на задоволенні вимог тільки щодо квартири [ADDRESS] . Таким чином, позивачка [PERSON] остаточно просить визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] , як на спільне сумісне майно подружжя. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] , позивачки [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки їх доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Вирішуючи питання з приводу позовних вимог, які були пред`явлені [PERSON] щодо визнання за нею права на частку у спільній сумісній власності, суд зазначає наступне. Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.10.2009р. По теперішній час сторони перебувають у шлюбі спільно мешкають як подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Як було встановлено судом при розгляді даної справи, квартира [ADDRESS] була придбана сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) у шлюбі. . Протягом спільного сімейного життя [PERSON] та [PERSON] живуть разом, ведуть спільне господарство, доглядають за технічним станом квартири, зберігають її як спільне майно. Отже, квартира [ADDRESS] входить до обсягу майна подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, [PERSON] належить частина вищевказаної нерухомості, а [PERSON] належить її інша частина. Що стосується вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Як зазначила [PERSON] у позові, 26.06.2024р. вона домовилась із [PERSON] про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] за 1125000 грн. Сторони уклади договір у письмовій формі, підписали та виконали його, у подальшому домовились звернутися до нотаріуса для його засвідчення. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передала продавцю обумовлену суму, продавець передав документи, нерухомість в натурі. Позивачка фактично вступила у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину розпорядилась щодо догляду за житлоплощею, виконала поточний ремонт, постійно наглядає за збереженням майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші, позивачці нерухомість, якою вона на теперішній час користується, проте через нотаріальне непосвідчення договору, не може нею розпорядитися, переоформити на себе. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються доводами позивачки, які відповідач визнав, крім того, обставини продажу, передачі грошей сам відповідач не заперечує. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивачки з цього приводу відповідачем не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідача щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивачки, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на квартиру за позивачкою. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивачки [PERSON] в повному обсязі, визнає за нею в порядку спільної сумісної власності подружжя право власності на частину квартири [ADDRESS] , а також визнає за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] .

Outcome: approved