Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець Виконавчого округу Херсонського області Манікін Дмитро Сергійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вимоги обґрунтовує тим, що 02.08.2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач доручив відповідачеві перерахувати за рахунок отримуваного кредиту суму у розмірі 21 415 грн. 80 коп. на користь АТ «ТАСкомбанк». У зв`язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов`язань за договором, а саме порушенням строків повернення кредиту та сплати відсотків, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимира Вікторовича із заявою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі. 03.04.2020 року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис на вищезазначеному кредитному договорі, стягнувши з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЦФР» заборгованість за кредитним договором у сумі 29 260 грн. 54 коп. за період з 07 травня 2019 року по 14 лютого 2020 року, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 16 397,43 грн., прострочена заборгованість за несплаченими відсотками становить 7 730,73 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 4 332,38 грн., за вчинення виконавчого напису нотаріусом 800,00 грн. З тексту виконавчого напису вбачається, що відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі за період з 07 травня 2019 року по 14 лютого 2020 року, нарахувавши позивачу за цей період відсотки за користування кредитними коштами на загальну суму 7 730,73 грн. та штрафи і пені в сумі 4 332,38 грн. В той же час, відповідно розрахунку заборгованості за кредитом, за період з 07 травня 2019 року по 14 лютого 2020 року мала б бути нарахована сума відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 7 418,58 грн. Крім того, відповідно до положень укладеного між сторонами кредитного договору, за прострочення та/або невиконання зобов`язань за кредитними договором передбачена пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який сплачується пеня, але не більше 15% від суми прострочення. В той же час, відповідач нарахував позивачеві пеню у розмірі 4 332,38 грн., що складає 26% від загальної суми невиконаного зобов`язання з повернення кредиту. Таким чином, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «ЦФР» являється спірною. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати виконавчий напис № 5608, вчинений 03.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимиром Вікторовичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» заборгованості за кредитним договором у сумі 29 260 грн. 54 коп. таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 400 грн. 00 коп., а також судовий збір у сумі 908,00 грн. Ухвалою від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03.12.2025 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Позивач та представник позивача Харченко Д.М. в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Надав згоду на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановлений законом порядку, правом на подання відзиву не скористався. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановлений законом порядку. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.08.2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач доручив відповідачеві перерахувати за рахунок отримуваного кредиту суму у розмірі 21 415 грн. 80 коп. на користь АТ «ТАСкомбанк». 03.04.2020 року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис №5608 на вищезазначеному кредитному договорі, стягнувши з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЦФР» заборгованість за кредитним договором у сумі 29 260 грн. 54 коп. за період з 07 травня 2019 року по 14 лютого 2020 року, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 16 397,43 грн., прострочена заборгованість за несплаченими відсотками становить 7 730,73 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 4 332,38 грн., за вчинення виконавчого напису нотаріусом 800,00 грн. На підставі вказаного виконавчого напису, 26.05.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Манікіним Дмитром Сергійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62182495. 22.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Манікіним Дмитром Сергійовичем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] у виконавчому провадженні № 62182495. 15.03.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Манікіним Дмитром Сергійовичем винесено постанову про арешт коштів боржника [PERSON] у виконавчому провадженні № 62182495. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно» (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку (щодо стягнення за іпотечними договорами), для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. 10.12.2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №662від 26.11.2014року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконним та нечинним зазначений вище розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин», а відтак Перелік повернувся до попередньої редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, втратила чинність (у частині) 22.02.2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі №826/20084/14. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №826/20084/14 відмовлено у перегляді ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» у Переліку № 1172 виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 480 від 19.04.2022 року. Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний позивачем виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 03 квітня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, в редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказів на підтвердження того, що спірний виконавчий напис був вчинений на підставі нотаріально посвідченого правочину відповідачем суду надано не було. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2021 року в справі № 910/10374/17 зазначила, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року в справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно з практикою Верховного Суду при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, перевірці підлягає не лише додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст.87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спор і перевірці підлягають також і доводи боржника в повному обсязі, установлення та зазначення чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З матеріалів справи неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, так як і не встановлено судом факту отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису, оскільки відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо підтвердження наведених аргументів. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19). Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення позичальника про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року в справі № 645/1979/15-ц). З оглядку на наведене, суд вважає вказані обставини достатніми для висновку щодо задоволення позовних вимог та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Розподіл судових витрат зі сплати судового збору слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Суд наголошує на тому, що зазначені витрати, понесені позивачем мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу бере до уваги правові висновку викладені у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 в якій Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач [PERSON] надала копію договору про надання правової допомоги від 18.03.2021 року, укладеного [PERSON] з адвокатом Харченко Дмитром Миколайовичем. З огляду на викладене, позивачем не підтверджено фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 400 грн. 00 коп., а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved