Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

[INFO] у місті Дніпрі народилася [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №472 від 20.06.2023 Соборним ВДРАЦС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Первинний актовий запис про народження зроблено зі слів матері, тобто у відповідності до ч.1 ст.135 СК України. Матір`ю дитини є громадянка України [PERSON] , [INFO] , а батьком [PERSON] , [INFO] , який 19.10.2023 визнав своє батьківство шляхом подання разом з матір`ю дитини до Соборного ВДРАЦС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідної заяви, на підставі якої були внесені відомості про батька у актовий запис про народження дитини, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. З 02.10.2023 [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в управлінні-службі у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, оскільки мати зловживає спиртними напоями та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що підтверджується копією наказу Адміністрації Соборного району Управління Служба у справах дітей ДМР №055 від 02.10.2023. [INFO] матір дитини [PERSON] померла у м. Дніпрі. [INFO] співробітниками Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР [PERSON] було повідомлено про те, що [PERSON] померла і його донька [PERSON] залишилась без батьківського піклування. 14.07.2025 [PERSON] була доставлена та влаштована до КНП «МБКЛМД ім. Руднєва» ДМР, що підтверджується відповідним актом про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. 15.07.2025 [PERSON] з`явився до начальника Управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР та надав письмові пояснення у яких зазначив, що забирати дитину не планує, має сумніви щодо батьківства та має намір виключати відомості про себе як про батька. 25.07.2025 до Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР з письмовою заявою звернулася [PERSON] , яка виявила намір та бажання тимчасово забрати до себе в родину [PERSON] , оскільки батько дитини відмовився її забирати. 25.07.2025 [PERSON] тимчасово влаштована у сім`ю [PERSON] , що підтверджується копією наказу №15 від 25.07.2025 Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР та актом про факт передачі дитини від 25.07.2025. 01.08.2025 [PERSON] надала письмові пояснення начальнику Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР відносно умов проживання дитини та зазначила, що біологічний батько дитини жодного разу не цікавився життям, здоров`ям доньки, не надавав матеріальної допомоги. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 05.08.2025 позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] є доцільним. 21.11.2025 [PERSON] , у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та відсутністю можливості отримати державну допомогу на дитину, оскільки вона має біологічного батька, повернула дитину до Управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР, яке в свою чергу влаштувало дитину до КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома» Дніпровської обласної ради, що підтверджується актом про факт передачі дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ від 26.04.2001р. встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю та батьком. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В цій справі, з сукупності письмових доказів, пояснень представника позивача та самого відповідача, судом встановлено, що відповідач з моменту народження доньки [PERSON] , у червні 2023 року, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неї, що полягає у тому, що він фактично відмовився від доньки з моменту її народження, є байдужим до неї і після смерті її матері, весь цей час він дитину не бачив, не опікувався її станом здоров`я, не доглядав за нею, матеріальну допомогу не надавав. Також суд вважає, що вказана бездіяльність [PERSON] відносно дитини створює загрозу погіршення стану її здоров`я, оскільки, відповідно до виписки з медичної карти №2083а від 21.11.2025, вона має діагнози з кодом МКС G93.8, D18.08, Q21.11, які піддаються лікуванню, та потребує огляду онкологом, але без згоди батька, яку він не надає без пояснення причин, провести вказаний огляд неможливо, що на переконання суду, об`єктивно свідчить про наявність ризику розвитку негативних наслідків під час росту та розвитку Рігіни і цей ризик виник саме через поведінку батька. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 756/6112/18). Ухилення від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватися про дитину та наявність вини батьків, що належить до обов`язкових умов позбавлення батьківських прав. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року). Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Крім того, суд зазначає, що у більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів щодо ставлення батьків до дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Нормами ст. 19 СК передбачено, що при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13). Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Проте, у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом, з врахуванням підходів Верховного Суду, закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є більш вищим ніж «вірогідність доказів». У цій справі позивачем суду, разом з зазначеними вище доказами, також надано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] . Суд приймає вказаний висновок у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, оскільки він є належним чином мотивованим та знайшов своє підтвердження під час судового розгляду. Відповідач [PERSON] не надав суду жодного доказу, які б дали суду підстави вважати, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Отже, суд, вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] , повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, зокрема ставлення відповідача до дитини (абсолютна відсутність інтересу до дитини ще до її народження та після), відсутність між ними будь-якого зв`язку (фізичного, емоційного), ігнорування батьком потреб дитини у лікуванні, повну байдужість до того, що дитина перебуває у комунальному закладі, доходить висновку, що зазначені вище фактори поведінки, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме та систематичне ухилення відповідача від виховання доньки і нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про його винну поведінку щодо дитини. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність обґрунтованих підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої доньки, який є крайнім заходом впливу і необхідність застосування якого за обставин цієї справи доведено, а відтак вказані позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення аліментів Згідно ч.2 ст.166\~СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.1 ст.8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Приписами ч.1,\~ч.2\~ст.184\~СК України\~унормовано,\~що суд\~за заявою\~одержувача визначає\~розмір аліментів\~у твердій\~грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Судом встановлено, що дитина [PERSON] - [PERSON] , влаштована до комунального закладу, добровільно він матеріальної допомоги на її утримання не надає, суду не надано відомостей про розмір його доходів, а відтак, вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 184 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у твердій грошовій сумі. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3\~000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.193 СК України за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Крім того, виходячи з приписів ч.1 ст.141\~ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню на користь Держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~422 грн. 40 коп. (по 1\~211 грн. 20 коп. за кожну позовну вимогу), від сплати яких був звільнений позивач під час звернення з цим позовом до суду.

Outcome: approved