Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

ТОВ «Фінансова\~\~компанія\~\~«Європейська\~\~агенція з\~повернення\~боргів» звернулося в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №794126659 у розмірі 32064 грн та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06.01.2024 між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у формі електронного договору, був укладений кредитний договір №794126659. 28.11.2018 між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року сторони домовились викласти договір у новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 275 від 12.03.2024 до договору факторингу до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до [PERSON] . Також, 27.02.2025 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 27/0225-01. Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 27.02.2025 до договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 32064 грн, з яких - 7000 грн\~сума заборгованості за основним боргом; 25064 грн\~сума заборгованості за процентами. В добровільному порядку відповідач не погасив вказану заборгованість, тому представник позивача змушений звернутися до суду із вказаним позовом і просить\~стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати. Ухвалою суду від 10.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 10.09.2025 на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» у повному обсязі; зобов`язати позивача відкликати позов як безпідставний. Також просив витребувати у позивача належні докази передачі права вимоги та документально підтверджену суму заборгованості. Застосувати норми законодавства щодо соціального захисту військовослужбовців та визнати незаконними нараховані відсотки та штрафи. До відзиву [PERSON] було долучено копію військового квитка та копію довідки ВЧ [NUMBER] . 29.09.2025 на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання боргу лише в межах тіла кредиту в сумі 7000 грн. 30.09.2025 від [PERSON] надійшло клопотання про звільнення його від сплати судового збору відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір». 06.10.2025 на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи та зупинення провадження у справі у зв`язку з проходженням [PERSON] військової служби. Ухвалою суду від 06.10.2025 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі №147/1584/25 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення\~заборгованості. Також відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів та судове засідання відкладено до 23 жовтня 2025 року. 06.10.2025 відповідачем [PERSON] через систему «Електронний суд» було подано клопотання, в якому просив витребувати у ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» документи, що підтверджують факт видачі кредитних коштів та реквізити банку, через який здійснювався переказ; витребувати у відповідного банку підтвердження факту перерахування коштів на його банківський рахунок, із зазначенням номера рахунку (IBAN), дати та суми операції. Дане клопотання обґрунтував тим, що позивач посилається на факт отримання [PERSON] кредитних коштів, однак жодного підтвердження фактичного зарахування грошей на його рахунок не надано. Ухвалою суду від 23.10.2025 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів. 27.10.2025 через систему «Електронний суд» відповідач подав до суду клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати від позивача завірену копію кредитного договору №794126659 із усіма додатками, підписами сторін та печатками; копії документів, що підтверджують передачу (відступлення) права вимоги; повний розрахунок заборгованості із зазначенням дат, сум, відсотків, штрафів, пені та правових підстав їх нарахування; документи, що підтверджують перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача. Також просив поновити строк на подання цього клопотання, визначивши поважними причинами проходження [PERSON] військової служби. Дослідивши подане клопотання суд встановив, що аналогічне за змістом клопотання було предметом розгляду у даній справі, результатом розгляду якого була відмова у задоволенні. Окрім того, суд звертає увагу, що більшу частину доказів, які просить витребувати відповідач, було подано позивачем разом із позовною заявою, зокрема: належним чином засвідчена копія кредитного договору, копії документів, які підтверджують відступлення права вимоги; документ, що підтверджує перерахування кредитних коштів, тощо. 06.11.2025 [PERSON] подав додаткові письмові пояснення у справі з додатками. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час, дату та місце судових засідань був повідомлений належним чином, шляхом надіслання документів в електронному вигляді в електронний кабінет Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. В позовні заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача на підставі наявних у справ доказів. Будучи користувачем системи Електронний суд, маючи можливість ознайомитись із відзивом та клопотаннями відповідача, його поясненнями та запереченнями, представник позивача на останні не відреагував, не надав суду заперечень, додаткових пояснень чи документів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судових засідань був повідомлений належним чином, шляхом надіслання документів в електронному вигляді в електронний кабінет Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв. З урахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку зі неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи впродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 1, 3 ЦК України, ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно ч. 2 цієї норми, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 06.01.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено договір кредитної лінії №794126659, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 7000 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (п.2.1 договору). Пунктом 5.1 договору передбачено, що кожен окремий транш за цим договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитного переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця, на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки 4149-49XX-XXXX-4328. Згідно з п.7.1 договору рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування 05.02.2024, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу позичальником. В обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 (тридцяти) календарних днів після настання однієї з наступних обставин: 7.2.1. закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору; 7.2.2. дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7. договору (п.7.2 договору). Згідно з п.9.1.1.2 договору кредитодавець має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом в разі виявлення недостовірної, неповної або помилкової інформації у заявці на отримання кредиту, та/або отримання негативної інформації про позичальника в бюро кредитних історій, та/або в разі дострокового припинення надання кредитодавцем фінансових послуг, та/або у разі дострокового розірвання договору в порядку передбаченому договором, та/або прострочення сплати нарахованих процентів позичальником. Згідно з п.9.1.1.7 договору кредитодавець у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення договору. При цьому договір вважається розірваним з моменту відправлення відповідного повідомлення, в тому числі на електронну пошту позичальника. Кінцева дата повернення (виплати) кредиту визначена п.7.3 договору - 05.02.2029. Повідомлення про розірвання договору в матеріалах справи відсутнє. Розділом 8 договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі\~2,09 % від суми кредиту за кожний день користування ним. Річна процентна ставка 762,85 %. Договір підписаний відповідачем [PERSON] , шляхом накладення електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором UNGV 06.01.2025 о 10:21:14 год. Таким же чином відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, в якому зазначена така інформація: сума кредиту 7000 грн; строк кредитування\~до 1857 днів; загальні витрати за кредитом\~становлять 4389 грн; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, проценти, комісії та інші платежі) 11389 грн. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Згідно з розрахунком, наявним в матеріалах справи, позикодавцем - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», нараховані проценти за користування кредитом в сумі 10689 грн, що суперечить інформації, зазначеній в паспорті споживчого кредиту. Ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частиною 1\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно з частинами 1, 2\~ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно з платіжним дорученням від 06.01.2024 платником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на кредитну карту 4149-49ХХ-ХХХХ-4328, отримувач [PERSON] перераховані грошові кошти в сумі 7000 грн, з призначенням платежу: переказ коштів згідно договору № 794126659 від 06.01.2024. Також судом встановлено, що 31.12.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (Фактор) підписали додаткову угоду №26 до договору факторингу № 28/1118/01 від 28.11.2018, якою договір факторингу викладений в новій редакції. Так, згідно з п.2.1 договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку (п.4.1 договору). 27.04.2025 між ТОВ «Таліон плюс» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (Фактор) укладений договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.4.1 договору право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у додатку до цього договору. В реєстрі прав вимог № 1 від 27.02.2025 під номером 1863 зазначено прізвище боржника [PERSON] , загальна заборгованість -32064,00 грн, з них 7000,00 грн\~заборгованість за тілом кредиту та 25064,00 грн\~заборгованість за процентами. Так, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Ч.1\~ст.1077 ЦК України\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. За змістом ч. 1\~ст. 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Відступлення права вимоги за своїм змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514\~ЦК України до\~нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203\~ЦК України прямо\~встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої\~статті512, статті514 ЦК України у\~цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір, яким позивач обґрунтовує право вимоги до відповідача, датується 06.01.2024. Разом з тим, договір факторингу, на підставі якого, за твердженням позивача, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача, укладений 28.11.2018, додаткова угода до нього, якою договір викладений у новій редакції, датується 31.12.2020. Жодного документу, складеного на виконання цього договору після укладення кредитного договору, в матеріалах справи немає. Відсутній також реєстр прав вимоги, який засвідчує передання права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». Не було надано суду такий реєстр і після подання відповідачем відзиву, пояснень та клопотань. Отже, зазначеним договором факторингу не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору. Не надано доказів і переходу такого права між означеними особами у подальшому. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Разом з тим, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17). Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що в майбутньому цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем. Більш того, будь-яких доказів переходу права вимоги до [PERSON] не долучено, зокрема Реєстру прав вимоги за даним договором факторингу, який визначений п.4.1. Відповідно в подальшому ТОВ «Таліон Плюс» 27.02.2025 укладаючи договір факторингу із ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» № 27/0225-01 не могло передати права вимоги до [PERSON] , як вказано у реєстрі прав вимоги № 1 від 27.02.2025, так як на той момент не володіло саме таким правом вимоги. Протилежне суду не доведено належними та достатніми доказами. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином суд дійшов висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело порушення його прав [PERSON] та наявність права звернення в суд з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором №794126659 від 06.01.2024 укладеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 32064 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати у справі покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed