Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, придбаних під час шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 18 березня 2018 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. В подальшому відповідач подав заяву про розірвання вказаного шлюбу. У шлюбі у них народилось двоє дітей. За час шлюбу, а саме 28 грудня 2016 року, вони з чоловіком придбали житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] та розташовану за цією адресою земельну ділянку площею 0,4242 га для ведення особистого підсобного господарства. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. На сьогоднішній день у вказаному будинку проживає вона та їх з відповідачем діти. Позивач стверджу, що відповідач отримав від неї грошову компенсацію за його частину у вказаному нерухомому майні, однак відмовляється у нотаріальному порядку оформити договір дарування на неї, через що вона змушена звернутись до суду. У зв`язку з цим просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] та розташовану за цією адресою земельну ділянку площею 0,4242 га для ведення особистого підсобного господарства. До суду надійшов відзив [PERSON] , у якому він просив відмовити в позові [PERSON] у повному обсязі. Зазначив, що він визнає, що в період з 18.03.2016 по 21.03.2025 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ,\~ у якому в них народилось двоє дітей. Він, також, визнає, що 28.12.2016 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Пояснив, що підставою позову є його відмова від укладення договору дарування при сплаті коштів за частку у спільному майні, а не поділ спільного подружжя. А тому він обґрунтовує свої заперечення виходячи саме із зазначених у заяві підстав позову. Просив урахувати, що договір дарування це безоплатна передача майна у власність іншої особи. Незважаючи на це, позивач стверджує, що сплатила грошову компенсацію за його частку у спільному майні. А тому незрозуміло на якій правовій підставі відповідач повинен був дарувати свою частку у праві власності на це майно. І навіть незважаючи на викладене, жодного доказу на підтвердження сплати відповідачу будь-яких коштів, позивач не надала. [PERSON] стверджує, що будь-яких домовленостей про відчуження будь-яким чином належної йому частки у праві власності на будинок і земельну ділянку між ним та позивачем не було. Він не мав наміру в минулому і не має наміру тепер відчужувати належне йому нерухоме майно ні за договором дарування, ні за будь-яким іншим правочином.\~\~\~ Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2025 року року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 05 грудня 2025 року суд залишив без розгляду заяву позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 березня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2025 року по справі №703/6480/24 цей шлюб розірвано. 28 грудня 2016 року [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також розташовану за цією адресою земельну ділянку площею 0,4242 га для ведення особистого підсобного господарства з кадастровим номером 7123787700:01:000:0130. Наведене підтверджується договорами купівлі-продажу, посвідченими 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. та зареєстрованими за реєстровими №5302 та №5306, а також\~ інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2016 року. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. В статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом установлено та сторонами не оспорюється, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набуто майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та розташовану за цієї адресою земельну ділянку площею 0,4242 га для ведення особистого підсобного гсоподаоства. Оскільки вказане нерухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, то воно є спільним сумісним майном подружжя. Доказів іншого жодним з учасників справи не надано. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ураховуючи наведене, суд уважає, що позивачем доведено її право на 1/2 частину у спільному майні подружжя. При цьому, суд зауважує, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності суд визнає за кожним співвласником право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній і не визнає за позивачем право власності на половину цього об`єкта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 червня 2024 року у справі № 755/4429/22 (пункти 37-38), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 703/715/23 (пункти 34.4-36)). Щодо визнання права [PERSON] на частку відповідача у спільному майні подружжя, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду з наведеним позовом [PERSON] просила визнати за нею право власності на частку відповідача у житловому будинку з надвірними спорудами та земельній ділянці, що були придбані під час шлюбу з відповідачем по справі, з підстав відмови [PERSON] від укладення договору дарування за умови отримання ним грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~ Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як визначено ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1,2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно. У позовній заяві [PERSON] стверджує, що [PERSON] відмовляється від укладення договору дарування, хоча й отримав компенсацію за належне йому майно. Тобто, твердження позивача за своїм змістом є суперечливими та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору. Суд ураховує, що [PERSON] отримала відзив на позовну заяву, у якому відповідач наголосив на незрозумілості її позиції щодо укладеного договору, однак свою позицію з приводу наведеного не уточнила, відповіді на відзив до суду не направила. Незважаючи на наведене, позивач, окрім копій правовстановлюючих документів на майно, що є предметом спору, не надала доказів, які б підтверджували, що сторони вчиняли дії для укладення будь-якого правочину, а також доказів, які б давали можливість встановити дійсну правову природу досягнутих між сторонами домовленостей. Зокрема, доказів оплатності правочину, наявності зустрічного руху коштів, домовленостей про ціну, яка є істотною умовою договору купівлі-продажу, чи будь-яких інших ознак, які могли б свідчити про намір відповідача відчужити будь-яким іншим чином належне йому нерухоме майно, в тому числі за договором дарування. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що якщо позивач стверджує про наявність між нею і відповідачем договірних відносин, на неї покладено обов`язок довести їх наявність. Проте, [PERSON] указаних вимог закону не дотрималась, відповідно не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що є підставою для відмови в позові в цій частині. \~ Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у позові на позивача. Звертаючись до суду з позовною заявою, особа відповідно до вимог процесуального законодавства повинна сплатити судовий збір, розмір якого встановлений Законом України «Про судовий збір». Пунктом 13 вказаної постанови визначено, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі, передбачено ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2025 року, становить 3028 грн. Оскільки ціна позову становить 126627,00 грн, за подання позову до суду з вимогами майнового характеру підлягав сплаті судовий збір в сумі 1266,27 грн. Втім, згідно з квитанцією до платіжної інструкції від 12 лютого 2025 року, позивачем сплачено судовий збір у сумі 2479 грн 00 коп., що не відповідає встановленому судом розміру. Ураховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 633 грн 14 коп. Стягнення судового збору з відповідача у визначеному судом розмірі не позбавляє позивача права для звернення до суду із заявою про повернення\~ зайво сплаченого судового збору в сумі\~\~ 1212 грн 73 коп. Доказів на понесення позивачем інших витрат матеріали справи не містять. Відповідач [PERSON] одночасно з відзивом на позовну заяву приєднав докази на понесення ним витрат на правничу договору. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з частиною першою, другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. За змістом частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 756/15736/18. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (висновки постанови Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 826/856/18). Суд зауважує, що до відзиву на позов відповідачем [PERSON] на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу долучено: договір про надання правничої допомоги від 24.04.2025, акт приймання-передачі наданих послуг від 29.04.2025та квитанцію від 29.04.2025. Як убачається з п.3.1 договору про надання правничої допомоги адвокат Райнов Г.С. та [PERSON] погодили, що винагорода адвоката складає суму вартості наданих послуг, які надаються клієнту згідно таблиці, зокрема: надання усних консультації і роз`яснень з правових питань, включаючи консультації по телефону (15 хв) 300 грн; надання письмових документів (заяв, запитів, звернень, пояснень, позовних заяв, апеляційних скарг та касаційних скарг, заперечень, відзивів і т.д.) (1 год) 1500 грн. Разом з тим, з акту приймання-передачі наданих послуг від 29.04.2025 убачається, що він не мітить найменування сторони, з якою адвокат уклав цей акт. Крім того, час та вартість наданих послуг суттєво відрізняються від погоджених сторонами у договорі про надання правничої допомоги. Так, одиницею виміру надання усних консультації і роз`яснень з правових питань, включаючи консультації по телефону зазначено 1 год. 10 хв. з вартістю 1300 грн. Одиницею виміру такого виду правової допомоги, як надання письмових документів (заяв, запитів, звернень, пояснень, позовних заяв, апеляційних скарг та касаційних скарг, заперечень, відзивів і т.д.) зазначено 2 год. 50 хв з вартістю 3700 грн. Згідно з квитанцією від 29.04.2025 [PERSON] сплатив адвокату 5000 грн. за складання відзиву на позовну заяву та за участь адвоката в судовому засіданні. Тобто, як у акті приймання-передачі наданих послуг, так і у договорі про надання правничої допомоги містяться однакові види правової допомоги, однак суттєво різняться витрачений адвокатом час на виконання цих робіт та їх вартість. Водночас, у квитанції про оплату послуг адвоката міститься посилання на такий вид послуги, як участь адвоката у судовому засіданні, що не обумовлено сторонами у договорі про надання правничої допомоги. При цьому, суд ураховує, що справа розглядається у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, відповідно, без проведення судових засідань. Оскільки з наданих відповідачем доказів на понесення ним витрат на правничу допомогу вбачається різниця у наданих адвокатом послуг, а також їх вартість, суд уважає, що належним підтвердженням понесених [PERSON] витрат є саме договір про надання правничої допомоги, оскільки у ньому узгоджено волю сторін, в тому числі щодо гонорару адвоката. Так як позов підлягає до часткового задоволення, з позивача на користь відповідача належить стягнути 900 грн. 00 коп. понесених ним витрат на правничу допомогу. Як визначено ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Таким чином, оскільки на позивача [PERSON] покладається більша сума судових витрат, то з неї на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 266 грн 86 коп. (900 633,14). На підставі наведеного,

Outcome: approved