Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Заявники звернулися до суду зі заявою, в якій просять встановити факт належності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , який помер [INFO] , державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЖТ N?098647, виданого на ім?я [PERSON] , виданого Черняхівським районним відділом земельних ресурсів Житомирської області 15 липня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N? 404 на земельні ділянки, які знаходяться на території територіальної громади Селецького старостинського округу Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області: кадастровий номер 1825687200:09:000:0012, площею 4,0511 га та кадастровий номер 1825687200:05:000:0037, площею 0,3706 га. В обґрунтування вимог зазначили, що заявники є спадкоємцями до майна померлого батька [PERSON] , звернулися до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. із заявами про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв`язку з тим, що державний акт містить інформацію щодо власника земельної ділянки на прізвище [PERSON] в той час, як по батькові спадкодавця відповідно до свідоцтва про смерть « [PERSON] ». Різниця у написанні по батькові сталась в результаті неуважного написання в державному акті по батькові дідуся, де замість « [PERSON] » було написано « [PERSON] ». Заявники звертались до Головного управління Державного земельного кадастру у Житомирській області із заявою про виправлення помилки, однак отримали відповідь про неможливість виправлення такої помилки. У зв`язку з вказаною допущеною опискою заявники не можуть прийняти спадщину. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.11.2025 у справі відкрито провадження. Поданою до суду заявою від 09.12.2025 заявники просили провести розгляд справи без їх участі, заяву підтримали та просили її задовольнити. Представник територіальної громади Селецького старостинського округу Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань не подав. На підставі ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заявники є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про народження останніх, свідоцтвом про шлюб. [INFO] помер дід заявників [PERSON] , який був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги від 08.07.2024 №75 та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.05.2006. За життя [PERSON] складено заповіт, посвідчений секретарем Селецької сільської ради народних депутатів Черняхівського району Житомирської області, зареєстрований в Спадковому реєстрі 06.12.2005 за №38076985, яким заповів все належне йому майно на користь сина [PERSON] . [PERSON] на правів власності належали земельні ділянки площею 4,00511 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1825687200:09:000:0012 та земельна ділянка площею 0,3706 га, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1825687200:05:000:0037, які розташовані на території Селецького старостинського округу Черняхівської селишної ради Житомирського району Житомирської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ЖТ №098647, виданим Черняхівським районним відділом земельних ресурсів 15 липня 2004 року. Після смерті [PERSON] його син [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Черняхівського районного нотаріального округу Пилипчука В.І. з заявою про прийняття спадщини (спадкова справа №270/2006 від 26.10.2006), що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Стражник Т.О. від 13.01.2025, вих. N?63/02-14. [INFO] батько заявників, [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.12.2023, серія [NUMBER] . Його дружина [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини. Таким чином, спадкоємцями до майна померлого [INFO] [PERSON] є - син [PERSON] та дочка [PERSON] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Стражник Т.О. від 13.01.2025, вих. №63/02-14. Заявники звернулися до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини (спадкова справа №16/2024), що підтверджується копією інформаційної довідки №79687618 про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Проте, приватний нотаріус Стражник Т.О. відповіддю від 13.01.2025 №62/02-14 відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки у зв?язку з тим, що державний акт містить інформацію щодо власника зазначеної земельної ділянки на прізвище [PERSON] , в той час, як по батькові спадкодавця відповідно до свідоцтва про смерть - « [PERSON] », що підтверджується письмовою відмовою від 13.01.2025 №62/02-14. Така різниця у написанні по-батькові сталась в результаті помилкового написання в державному акті по-батькові дідуся заявників, де замість по батькові « [PERSON] » було написано « [PERSON] ». На звернення заявників щодо виправлення вказаної помилки, листом №1325/30-24 від 23.08.2024 Головного управління Державного земельного кадастру у Житомирській області роз?яснено про неможливість виправлення допущеної помилки у зв?язку з тим, що починаючи з 01.01.2013 державні акти на право приватної власності не видаються, виправлення до них не вносяться. Правильне написання по батькові [PERSON] підтверджується виданими за його життя документами, а саме: свідоцтвом про народження сина [PERSON] від 08.07.1954 серії [NUMBER] ; військовим квитком від 08.10.1963 серії [NUMBER] ; профспілковим квитком від 27.04.1987 №24939112; довідкою Селецької сільської ради народних депутатів від 08.09.1979; довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера від 22.02.1999, №6036; свідоцтвом про вправо власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий пай) від 02.09.2003 серії ЖИ-6 №258689. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Згідно п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №5\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Згідно листа ВСУ від 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У постанові від 13.10.2022 у справі № 755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів заяви та достатність доказів для встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ЖТ №098647, виданого на ім?я [PERSON] , виданого Черняхівським районним відділом земельних ресурсів Житомирської області 15 липня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №404 на земельні ділянки, які знаходяться на території територіальної громади Селецького старостинського округу Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області: кадастровий номер 1825687200:09:000:0012, площею 4,0511 га та кадастровий номер 1825687200:05:000:0037, площею 0,3706 га. На підставі чого, суд вважає за можливе задовольнити у повному обсязі подану [PERSON] та [PERSON] заяву.

Outcome: approved