Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговими розписками. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представником позивача вказано, що між ним, [PERSON] та [PERSON] , 21.11.2023 укладено договір позики з умовою повернення коштів до 25.11.2023, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 21.11.2023 року. Вказана розписка містить дані позичальника (відповідача), особу позикодавця (позивача), дату її складання (21.11.2023), що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів (63 000,00 грн.) та підписана позичальником (відповідачем). 15.12.2023 року між ними укладено ще один договір позики з умовою повернення коштів до 31.12.2023, з виплатою штрафних санкцій у розмірі 1% непогашеної суми за кожен день прострочки, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 15.12.2023 року. Вказана розписка містить дані позичальника (відповідача), особу позикодавця (позивача), дату її складання (15.12.2023), що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів (71 000,00 грн.) та підписана позичальником (відповідачем). 22.12.2023 року укладено договір позики з умовою повернення коштів до 31.12.2023, з виплатою штрафних санкцій у розмірі 1% непогашеної суми за кожен день прострочки, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 15.12.2023 року. Вказана розписка містить дані позичальника (відповідача), особу позикодавця (позивача), дату її складання 22.12.2023), що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів (70 000,00 грн.) та підписана позичальником (відповідачем). Отже, за своїми правовими ознаками вищевказані договори позики є реальними, односторонніми, оплатними угодами, на підтвердження яких надана розписка позичальника. Відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість за розпискою не повернув. Вважає, за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за борговою розпискою від 21.11.2023 року в сумі 63 000,00 грн. інфляційні нарахування на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України та 3% річних від простроченої суми, що станом на дату подачі даного позову до суду складає 7 060,51 грн. та 2 013,94 грн. відповідно, борг за борговою розпискою від 15.12.2023 року в сумі 71 000,00 грн. та пеню з 01.01.2024 року по 31.01.2025 за прострочення виконання зобов`язання у сумі 280 450,00 грн. та борг за борговою розпискою від 22.12.2023 року в сумі 70 000,00 грн. та пеню з 01.01.2024 року по 31.01.2025 за прострочення виконання зобов`язання у сумі 276 500,00 грн.. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Позовні вимогу підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 21.11.2023 укладено договір позики з умовою повернення коштів до 25.11.2023, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 21.11.2023 року. Вказана розписка містить дані відповідача, особу позивача, дату її складання, а саме, 21.11.2023, що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів - 63 000,00 грн. та підписана [PERSON] .. 15.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики з умовою повернення коштів до 31.12.2023 року, з виплатою штрафних санкцій у розмірі 1% непогашеної суми за кожен день прострочки, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 15.12.2023 року. Вказана розписка містить дані відповідача, особу позивача, дату її складання - 15.12.2023, що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів - 71 000,00 грн. та підписана [PERSON] .. 22.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики з умовою повернення коштів до 31.12.2023, з виплатою штрафних санкцій у розмірі 1% непогашеної суми за кожен день прострочки, на підтвердження чого відповідачем власноруч написано та надано позивачу розписку від 15.12.2023 року. Вказана розписка містить дані відповідача, особу позивача, дату її складання - 22.12.2023, що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів - 70 000,00 грн. та підписана між [PERSON] .. Отже, за своїми правовими ознаками вищевказані договори позики є реальними, односторонніми, оплатними угодами, на підтвердження яких надана розписка [PERSON] .. Відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість за розпискою не повернув. Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст.3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно зі ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Стаття 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позикодавцеві позику. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50цс-16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (постанова Верховного Суду від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів. У цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальніш характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Так, розписки від 21.11.2023, 15.12.2023 та 22.12.2023 написані власноруч позичальником (відповідачем), що містять дані позичальника (відповідача), особу позикодавця (позивача), дату складання, що є датою отримання коштів відповідачем від позивача, конкретно визначену суму отриманих грошових коштів та підписані позичальником (відповідачем) є підтвердженням факту укладення договору позики і отримання позичальником коштів за цим договором. Однак, позичальник (відповідач) у добровільному порядку суму боргу не повернув. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригінала боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс 15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 3 19/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Так, згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Тобто за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов`язань у валюті України гривні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, грошові кошти в обумовлений сторонами строк не повернув, тому позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних ґрунтуються на законі та відповідають положенням статті 625 ЦК України, а отже також підлягають задоволенню. Так, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні нарахування на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України у розмірі 7 060,51 грн. (з 25.11.2023 до 20.12.2024 (63 000,00 х 111,207% (сукупний індекс інфляції) та 3% річних за несвоєчасне повернення боргу відповідно до розписки від 21.11.2023 року у сумі 2 230,81 грн. (з 25.11.2023 до 31.01.2025 (63 000,00 х 3 х 432:366:100). За змістом ст.ст. 610,611 ЦК У країни, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.ст. 546, 547, 551 ЦК України). Згідно розрахунку пені за несвоєчасне повернення боргу за користування грошовими коштами, за розпискою від 15.12.2023 року, становить 1% від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Згідно розрахунку пені за несвоєчасне повернення боргу за користування грошовими коштами, за розпискою від 22.12.2023 року, становить 1% від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як встановлено судом, строк повернення боргу, згідно розписки від 21.11.2023 року, становить до 25.11.2023 року, згідно розписок від 15.12.2023 та 22.12.2023 строк повернення до 31.12.2023, тому саме ці дати є днем початку прострочення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф/пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові витрати боржника за невиконання або невчасне виконання обов`язку. За частиною третьою статті 551 ЦК України, під розміром збитків потрібно розуміти саме суму, на яку нараховано неустойку, зокрема штраф, а не будь-яку іншу суму збитків. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі №6- 473цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. При цьому, на позивача у справі не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань. Тобто, при стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання, презюмуються і компенсується за рахунок неустойки (пункти 33, 34 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20). За такого кількість прострочених днів за зобов`язанням від 15.12.2023, строк виконання якого до 31.12.2023 складає 395 дні: з 01.01.2024 року по 31.01.2025 року. Сума основного боргу, становить 71 000,00 грн., заборгованість за пенею становить 280 450,00 грн. (71 000,00 х 1 х 395 : 100). Кількість прострочених днів за зобов`язанням від 22.12.2023, строк виконання якого до 31.12.2023 складає 395 дні: з 01.01.2024 року по 31.01.2025 року. Сума основного боргу, становить 70 000,00 грн., заборгованість за пенею становить 276 500,00 грн. (70 000,00 х 1 х 395 : 100). Таким чином, суд вважає з огляду на те, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, грошові кошти в обумовлений сторонами строк не повернув, тому позовні вимоги про стягнення 1% від неповерненої суми позики за кожен день прострочення ґрунтуються на законі та відповідають положенням статті 625 ЦК України, а отже також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і тому позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг за борговою розпискою від 21.11.2023 року в сумі 631 000 грн., інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 7 060,51 грн. та 3% річних від простроченої суми, що станом на дату подачі даного позову до суду складає 2 230,81 грн., за борговою розпискою від 15.12.2023 року в сумі 71 000,00 грн. та пеню з 01.01.2024 року по 31.01.2025 за прострочення виконання зобов`язання у сумі 280 450,00 грн., за борговою розпискою від 22.12.2023 року в сумі 70 000,00 грн. та пеню з 01.01.2024 року по 31.01.2025 за прострочення виконання зобов`язання у сумі 276 500,00 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 11 553,60 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved