Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

[PERSON] в інтресах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] у період з 07.12.2011 по 11.09.2024 працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан» на посаді лікаря ветеринарної медицини. Згідно наказу №51 від 11.09.2024 його звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки №90 від 11.09.2024, наданої відповідачем за підписом директора, ТОВ АФ «Лан», позивачу на підставі наказу №51 від 11.09.2024 було проведено остаточний розрахунок, а саме: заробітна плата за вересень місяць 2024 року за період з 01.09.2024 по 11.09.2024 нараховано 9000,00 грн, утримано 1,5% 135,00 грн., 18% 1620,00, до видачі 7245,00 грн. компенсація за невикористану відпустку при звільненні нараховано в розмірі 17933,10 грн., утримано 1,5% 269,00,18% 3227,96 грн., до видачі 14436,14 грн. При цьому позивачу не було у повному обсязі виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за весь період на підприємстві. Так, відповідачем виплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за останній рік роботи з 07.12.2023 по 11.09.2024. У наданні офіційної та повної інформації про точну кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки позивачу було відмовлено. Разом з тим, відповідач з даного приводу повідомив позивачу, що достатньо буде виплати лише за останній рік роботи. На час звернення до суду із даним позовом проведено приблизний розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у кількості 200 днів, взявши за основу інформацію, що міститься в довідці за формою ОК-5, надану Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, з подальшим витребуванням необхідних відомостей у відповідача. Посилаючись на викладене, ст.ст.116, 117 КЗпП України та п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, представник позивача, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ТОВ «Агрофірма «Лан» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 166 180,06 грн. (за період роботи з 07.12.2011 по 11.09.2024) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 272 221,95 грн. (за період 12.09.2024 по 20.08.2025). Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 07 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 18 лютого 2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Призначено у справі почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до отримання судом результатів експертизи. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 01 червня 2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог. 07 жовтня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву із запереченнями на позов, в якому зазначено, що позивач насправді протягом роботи в ТОВ АГРОФІРМІ «ЛАН» неодноразово користувався правом на щорічну оплачувану відпустку. Наразі, у зв`язку із звільненням у 2023-2024 роках колишніх директора та головного бухгалтера ТОВ АГРОФІРМИ «ЛАН», які відповідно до чинного законодавства відповідальні за зберігання документів товариства, переконливі докази відповідачем надані бути не можуть. Позивач не враховує, що [PERSON] неодноразово отримував грошові кошти від ТОВ АГРОФІРМИ «ЛАН» за касовими ордерами, а саме:- Згідно видаткового касового ордеру позивачем отримано відпускні за 2013 рік у сумі 1574, 23 гривні- Згідно видаткового касового ордеру позивачем отримано відпускні за 2018 рік у сумі 19281, 5 гривень- Згідно видаткового касового ордеру позивачем отримано відпускні за 2020 рік у сумі 23245, 00 гривень- Згідно видаткового касового ордеру позивачем отримано відпускні у сумі 32284, 00 гривень. Оригінали цих ордерів є в розпорядженні ТОВ АГРОФІРМИ «ЛАН» та їх копії вже надавалися суду та позивачеві разом із відзивом на позовну заяву (до її уточнення). Позивач в уточненій позовній заяві визнає той факт, що [PERSON] дійсно отримав від відповідача при звільненні грошові кошти в якості компенсації за невикористану відпустку за 30 днів, але ж чомусь взагалі не враховує отримані грошові кошти при здійсненні остаточного розрахунку позовних вимог, оскільки просить суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 166 180,06 грн. саме за період роботи з 07.12.2011 по 11.09.2024. Позивач посилається на приписи частини першої 117 КЗпП України, згідно якої обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежений шестимісячним строком, але просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 272 221,95 грн. саме за період з 12.09.2024 по 20.08.2025, що значно перевищує строк 6 місяців. Представник відповідача також вказує на ст. 117 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику в день звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, до складу яких входить і грошова компенсація за не використані щорічної відпустки.- згідно з приписами статті 117 Кодексу Законів про працю України обов`язок з виплати середнього заробітку за весь час затримки здійснюється по день фактичного розрахунку, але безумовно обмежений шестимісячним строком. На підставі вищевикладеного, представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача Громова А.В. про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача Громова А. В. про долучення доказів відмовлено. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно норм ч.1 ч.2ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно зі ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних днів. Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Згідно із статтею 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», ст. 75 КЗпП України). Відповідно до ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 07.12.2011 по 11.09.2024 працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Лан» (відповідач у справі) на посаді лікаря ветеринарної медицини, що підтверджено копією трудової книжки, серії [NUMBER] (а.с.10-11). Згідно наказу №51, виданий 11.09.2024 директором ТОВ АФ «Лан», позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.12). Звертаючись із позовом до суду, позивач просить стягнути з ТОВ АФ «Лан» компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 166 180,06 грн. за період роботи з 07.12.2011 по 11.09.2024. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті77, частина друга статті78 ЦПК України). З довідки від 17.01.2025, виданої директором ТОВ АФ «Лан, вбачається, що [PERSON] виплачена компенсація за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 14 436,14 грн.(а.с.53). Жодних доказів з боку відповідача на підтвердження того, що нарахування, які здійснювались позивачу містили відпускні, доказів на підтвердження перебування позивача у відпустках за період роботи з 07.12.2012 по 07.12.2021, виплати йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, як і доказів на підтвердження наявності графіків черговості надання відпусток в організації, до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надано. Разом з тим, суд враховує, що відповідача повідомлено про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку з 01.09.2023 по 31.08.2024). Вказане підтверджується довідкою ТОВ Агрофірми «ЛАН» від 17.01. 2025, а також розрахунком про нарахування відпустки №000-00050 від 11.09.2024 (а.с.52-53). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд враховує, що позивач та його представник не спростовують та не заперечують інформацію, зазначену у довідці ТОВ Агрофірми «ЛАН» від 17.01. 2025, а також розрахунком про нарахування відпустки №000-00050 від 11.09.2024. Крім того, розмір середньоденної заробітної плати, зазначений у розрахунку наданому представником відповідача, - 597,77 грн. використаний представником позивача у розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки [PERSON] . На підтвердження заперечень, зазначених у відзиві, представником відповідача надано наказ №13 від 26 лютого 2013 року про надання відпустки та наказ №24 від 28 червня 2022 року, а також видаткові касові ордери. З наказу №13 від 26 лютого 2013 року, виданого директором ТОВ АФ «Лан», вбачається, що Тетеруку Р.П. надано відпустку за 2012 рік на 30 календарних днів (а.с.45). Крім того, відповідно до наказу №24 від 28 червня 2022 року, виданого директором ТОВ АФ «Лан», Тетеруку Р.П. надано відпустку 30 календарних днів з 01.07.2022 (а.с.46). Відповідно до ст. 10 Закону про відпустки ведеться облік наданих працівникам відпусток. Зазвичай, такий облік ведуть в особовій картці за типовою формою №П-2, затвердженою спільним наказом Держкомстату та Міноборони від 25.12.2009 №495/656. В особовій картці П-2 для обліку відпусток передбачений 5-й розділ, який має назву «Відпустки». У цьому розділі зазначають всі види наданих відпусток, а не лише щорічні. Інформація в розділі 5 заповнюється на підставі наказу про надання відпустки: у графі «Вид відпустки» зазначаємо її вид, наприклад щорічна (основна, додаткова). Також у цій графі бажано зазначити кількість днів відпустки, оскільки окремої графи для цього особовою карткою не передбачено; у графі «За який період» зазначаємо період, за який надається відпустка (для щорічної відпустки робочий рік); в наступних графах дату початку та закінчення відпустки; в графі «Підстава, наказ №» вписують номер та дату наказу, на підставі якого була надана щорічна відпустка. Відповідно до особової картки [PERSON] (типова форма П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27.10.95 №277) вбачається, що позивачу надавалися відпустки з 01.03.2013 по 30.03.2013 (за 2012 рік) та з 01.07.2022 по 30.07.2022 (за 2022 рік), інших записів щодо відпусток документ не містить (а.с.58). Відповідно до висновку експерта Полтавського науково дослідного експертно криміналістичного центу №СЕ-19/117-25/5624-ПЧ від 04.06.2025, підписи у наказі №13, виданому 26 лютого 2013 року директором ТОВ АФ «Лан» Курочкіним О.Л., а також у наказі №24, виданому директором ТОВ АФ «Лан» [PERSON] , виконані не [PERSON] . Таким чином, встановлено, що [PERSON] не був ознайомлений з вищевказаними наказами, під час їх оформлення, що може свідчити про порушення роботодавцем законодавства про працю. Разом з тим, отримана в результаті експертизи інформація не спростовує надання щорічної відпустки за вищевказані роки. Суд не приймає до уваги копії видаткових касових ордерів, наданих представником відповідача, приймаючи до уваги заперечення представника позивача в цій частині. Отже, оскільки встановлено факт перебування позивача у щорічних відпустках за період роботи з 07.12.2011 по 07.12.2012, а також з 07.12.2021 по 07.12.2022, а також виплату роботодавцем компенсації за невикористану відпустку з 01.09.2023 по 31.08.2024, суд відмовляє позивачу в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку за вказані періоди. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що на користь [PERSON] слід стягнути з відповідача невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпуску за період роботи з 07.12.2012 по 07.12.2021 в розмірі 161 397, 90 грн. ( із розрахунку середньоденна заробітна плата 597,77 грн. х 270 днів невикористаної відпустки (30 днів за кожен рік). Щодо вимог про стягнення середнього заробітку суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Так, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України має компенсаційний, а не каральний характер і спрямована на відшкодування майнових втрат працівника, завданих несвоєчасним проведенням розрахунку з боку роботодавця. Така правова природа відповідальності зумовлює необхідність застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також допускає судовий контроль за співмірністю розміру компенсації. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування шістьма місяцями, запроваджене Законом № 2352-IX, встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця та не змінює компенсаційного характеру виплати, не нівелюючи при цьому принципів справедливості та пропорційності. Розраховуючи середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення згідно з розрахунком позивача, який не оспорював відповідач становить: 1111,11 грн. У шестимісячному періоді з 12.09.2024 по 12.03.2025 131 робочий день. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку становить 145 555, 41 грн. З урахуванням наведених правових позицій суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача повної суми середнього заробітку за весь заявлений період затримки розрахунку при звільненні. Слід зазначати, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19. Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, судовий збір у цій частині підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Водночас, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є вимогою про стягнення заробітної плати, а має характер відшкодування, тому судові витрати у цій частині відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог. З квитанції від 12.26.2024 року вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 121, 20 грн (а.с.27). Крім того, з рахунку №74/111 від 11.04.2025, вбачається, що [PERSON] сплачено за проведення почеркознавчої експертизи 13 371 грн. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (70,02 %), з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 10 210, 46 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial