Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

02 липня 2025 року позивач ТОВ «ФК «Профіт Капітал» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути з неї заборгованість за кредитним договором № С-402-005771-18-980 у сумі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 29 994 гривні 39 копійок, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 0 гривень (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22 грудня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № С-402-005771-18-980. Відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби, шляхом відкриття кредитної лінії, з початковим лімітом 16 000 гривень та максимальним 200 000 гривень, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами 24 % річних. Банк на виконання умов договору кредиту надав позичальнику грошові кошти у сумі 16 000 гривень, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом іншими платежами згідно з умовами цього договору. 19 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до у мов якого АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «Оптіма Факторинг», а ТОВ «Оптіма Факторинг» приймає права вимоги за кредитними договорами в тому числі за договором відповідачки, надалі 22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» був укладений Договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ «Оптіма Факторинг» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал»» прийняв права вимоги до за кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року. У зв`язку із не виконанням відповідачкою зобов`язань за договором, станом на 19. грудня 2023 року за відповідачкою утворилася заборгованість у сумі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 29 994 гривні 39 копійок, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 0 гривень, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із судовим збором у сумі 3 028 гривень та витратами на правову допомогу у сумі 7000 гривень. Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 75), копія якої надіслана учасникам справи 21 серпня 2025 року за вихідним № 20082/25-вих/2/204/3571/25 (а. с. 76). Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року судом здійснено перехід від розгляду справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін до розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та призначено судове засідання (а. с. 81). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові прохав про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 4). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 50), причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 22 грудня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № С-402-005771-18-980 (а. с. 6-7), відповідно до умов банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби, шляхом відкриття кредитної лінії, з початковим лімітом 16 000 гривень та максимальним 200 000 гривень, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами 24 % річних. В паспорті споживчого кредиту до цього договору, сторони узгодили основні умови кредитування, інформацію щодо орієнтованої річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші додаткову інформацію (а. с. 8-9). 22 грудня 2018 року [PERSON] було підписано заяву про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» (а. с. 12). З виписки АТ «Ідея Банк» по рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 28 грудня 2018 року по 19 грудня 2023 року (а. с. 14-25), вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами, витрачала їх на власний розсуд, а також здійснювала часткові погашення заборгованості по кредитному договору. Відповідно до Довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року станом на 19 грудня 2023 року за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 29 994 гривні 39 копійок, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 0 гривень. 19 грудня 2023 року між «АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено Договір факторингу № 19/12-2023 (а. с. 35-41), за умовами якого Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до вимог п. 5.1 даного Договору факторингу, Права Вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора саме в день підписання Сторонами друкованого Реєстру Боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання Фактором передбачених п. 4.1. цього Договору. Згідно з вимогами п. 4.1. вказаного Договору факторингу, Фактор зобов`язується сплатити Клієнту Суму фінансування у розмірі 11576112 гривень шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунки Клієнта протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання Реєстру Боржників в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку та підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді, друкованого Реєстру Боржників, Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно». Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Оптіма Факторинг» перерахувало на рахунок АТ «Ідея Банк» фінансування згідно з договором факторингу 19/12-2023 від 19 грудня 2023 року (а. с. 45, 46). Відповідно до Друкованого реєстру боржників № 1 від 19 грудня 2023 року (а. с. 42-46) ТОВ «Оптіма Факторинг» набув право вимоги до відповідачки за Кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року у сумі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за відсотками 29 994 гривні 39 копійок. 22 грудня 2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено Договір факторингу № 22/12-2023 (а. с. 47-51), за умовами якого Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до вимог п. 5.1 даного Договору факторингу, Права Вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора саме в день підписання Сторонами друкованого Реєстру Боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання Фактором передбачених п. 4.1. цього Договору. Згідно з вимогами п. 4.1. вказаного Договору факторингу, Фактор зобов`язується сплатити Клієнту Суму фінансування у розмірі 11861032 гривні 61 копійка шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунки Клієнта протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання Реєстру Боржників в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку та підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді, друкованого Реєстру Боржників, Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно». Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перерахувало на рахунок ТОВ «Оптіма Факторинг» фінансування згідно договору факторингу 22/12-2023 (а. с. 55). Водночас, з Друкованого реєстру боржників № 1 від 22 грудня 2023 року (а. с. 52-54) убачається, що позивач набув право вимоги до відповідачки за Кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року у сумі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за відсотками 29 994 гривні 39 копійок, заборгованість за комісіями 0 гривень. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Приписами ч.2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Статтею ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормами статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальнику обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514ЦК України та ст. 442 ЦПК України,заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Приписами ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст.1077 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Так, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Крім того, у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 Верховний Суд зазначив про те, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок про те, що відповідно до вимог статті 514ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. На підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року позивачем надано суду Договір факторингу № 19/12-2023 від 19 грудня 2023 року, друкований реєстр боржників № 1 від 19 грудня 2023 року, платіжну інструкцію в національній валюті від 20 грудня 2023 року, а також Договір факторингу № 22/12-2023 від 22 грудня 2023 року, друкований реєстр боржників № 1 від 22 грудня 2023 року, платіжну інструкцію в національній валюті від 26 грудня 2023 року № 376. При цьому, умовами вказаних договорів визначено, що права Вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора саме в день підписання Сторонами друкованого Реєстру Боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання Фактором передбачених п. 4.1. цього Договору. Пунктом 4.1. вказаних обох Договорів факторингу визначено, що Фактор зобов`язується сплатити Клієнту Суму фінансування шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунки Клієнта протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання Реєстру Боржників в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку та підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді, друкованого Реєстру Боржників, Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно». Однак суд звертає увагу на те, що ані підписаного Акту приймання-передачі Реєстру Боржників до Договору факторингу № 19/12-2023 від 19 грудня 2023 року, укладеного між «АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг», ані підписаного Акту приймання-передачі Реєстру Боржників до Договору факторингу № 22/12-2023 від 22 грудня 2023 року, укладеного між ТОВ «Оптіма Факторинг» та позивачем, останнім не надано, які є невід`ємною частиною цих договорів. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачем не підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами переходу до нього права вимоги первісного кредитора до відповідачки за кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року, а відтак ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не має права вимагати від відповідачки сплати заборгованості у сумі 45 853 гривні 90 копійок. Таким чином, встановивши, що кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК «Профіт Капітал», суд доходить переконливого висновку про те, що останній не має права на стягнення з відповідачки заборгованості у сумі 45 853 гривні 90 копійок за вищевказаним кредитним договором. Крім того, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та, постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 та від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, Верховний Суд вказав на те, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачкою і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Так, у постановах від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 Верховний Суд вказав на те, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Крім того, Верховний суд у своїх постановах від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 та від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 вказав на те, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Зазначене свідчить про те, що позивач у даній справі не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань за договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищенаведеного, суд доходить висновку про те, що наданими до суду доказами позивач не довів порушення саме його прав внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором № С-402-005771-18-980 від 22 грудня 2018 року, а відтак підстави для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із відповідачки заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі 45 853 гривні 90 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 15 859 гривень 51 копійка, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 29 994 гривні 39 копійок, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 0 гривень, відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed