Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що матір`ю позивачки є [PERSON] , [INFO] , дані про батька в актовому записі про її народження внесені зі слів матері. Дідом і бабою позивачки по материнській лінії були [PERSON] , 1949 р.н., та [PERSON] , [INFO] , шлюб яких зареєстровано 16.05.1968 року виконкомом Майданської сільської ради, після чого дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Окрім матері позивачки, у подружжя була донька [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , 1997 р.н., та [PERSON] , 2006 р.н. [PERSON] помер [INFO] , тривалий час проживав окремо від сім`ї в с. Вучкове. У 1970 році [PERSON] збудувала житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (далі Спадковий будинок), який належав їй на праві особистої власності. 29.07.2003 року на підставі рішення Майданської сільської ради [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельні ділянки загальною площею 0,2557 га (в т.ч. 0,1249 га в ур. «Біля хати» та 0,1308 га в ур. «Горб») Держакт № 009835, з яких 0,1308 га в ур. «Горб» вона відчужила за договором купівлі-продажу від 05.07.2004 року. У Держакті № 009835 допущено помилку в по батькові власниці (зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] »), що рішенням Міжгірського районного суду від 24.06.2024 року у справі №302/530/24 виправлено шляхом встановлення факту належності цього Держакту померлій [INFO] [PERSON] . Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , була постійною мешканкою Спадкового будинку, де на день її смерті були зареєстровані та проживали вона, її мати [PERSON] , позивачка та онук померлої [PERSON] , 2006 р.н. [PERSON] з дітьми була зареєстрована у Спадковому будинку, але фактично проживала в [ADDRESS] . Заповіти за [PERSON] не посвідчувалися, спадкові справи не заводилися. [PERSON] померла [INFO] , постійно мешкала у Спадковому будинку. На день її смерті там були зареєстровані та проживали позивачка, та правнуки [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2012 р.н., та [PERSON] , 2013 р.н.; [PERSON] з дітьми була лише зареєстрована за цією адресою, але фактично проживала по [ADDRESS] . Заповіти за [PERSON] відсутні. 26.03.2024 року позивачка як спадкоємець першої черги за правом представлення звернулась до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON] , за якою заведено спадкову справу № 38/2024. На підставі Держакту № 009835, листа нотаріуса та заяви позивачки сертифікованим інженером-землевпорядником виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки, внаслідок чого в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку площею 0,1249 га, кадастровий номер 2122483300:01:005:0026, для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовану в урочищі «Біля хати» с. Майдан. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , заповітів не залишала, спадкова справа за нею не заводилася. На день смерті фактично проживала в [ADDRESS] , хоча була зареєстрована у Спадковому будинку. Її молодшу доньку [PERSON] , 2006 р.н., за життя матері було відібрано та передано на виховання до КНП «Центр медичної реабілітації та паліативної допомоги дітям «Діва Марія» Закарпатської обласної ради». Наразі вона є повнолітньою та є спадкоємцем померлої [PERSON] ; зареєстрованим місцем її проживання є: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. від 25.09.2025 року №238/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на цілі частки у праві власності на Спадковий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 2122483300:01:005:0026 з мотивів того, що позивачка успадкувала лише частину майна, інша належить [PERSON] , а також у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок, оригіналу Держакту № 009835 та відомостей у Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності. Вважаючи, що спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла лише вона, а відмова нотаріуса перешкоджає оформленню її спадкових прав у позасудовому порядку, позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Спадковий будинок та зазначену земельну ділянку у порядку спадкування за законом до майна померлої [PERSON] , а у разі визнання позову відповідачами повернути їй 50 % сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 03.10.2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.11.2025 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та участі його довірительки. У поданій заяві зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у поданій позовній заяві. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника. Селищна рада визнала позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відзив на позов у встановлений строк не подала. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом установлено, що матір`ю позивачки була [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Дідом і бабою позивачки по материнській лінії були [PERSON] , 1949 р.н. та [PERSON] , [INFO] , шлюб між якими було зареєстровано 16.05.1968 року виконкомом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 15, в результаті чого дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 20, 23). Дід Позивачки, [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується витягом з ДРАЦС від 23.04.2024 року № 00044668843 (а.с. 24). Як свідчить виписка з погосподарської книги № 170, видана 11.03.2024 року старостою Майданського старостинського округу Міжгірської селищної ради, згідно погосподарської книги № 7 [PERSON] , 1940 р.н., була власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (далі Спадковий будинок), який був побудований орієнтовно у 1970 році. Свідоцтво на право власності на Спадковий будинок сільською радою не видавалося (а.с. 46). Довідкою КП «Міжгірське БТІ» Міжгірської селищної ради від 30.09.2024 року №5 підтверджується, що станом на 31.12.2012 року право власності на Спадковий будинок не зареєстровано (а.с. 47). Згідно Технічного паспорта на будинок садибного типу, виданого 13.08.2024 року ФОП [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № ТІ01:3987-5903-4310-0388, Спадковий будинок був побудований у 1970 році та має загальну площу 43,16 кв.м. (а.с. 48-51). 29 липня 2003 року на підставі рішення 16 сесії 22 скликання Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 10.02.1997 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 009835, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 2918 № 274, яким посвідчувалося її право власності на земельні ділянки загальною площею 0,2557 га розташовані в с. Майдан і призначені для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, в т.ч. земельна ділянка площею 0,1249 га в ур. «Біля хати» та земельна ділянка площею 0,1308 га в ур. «Горб» (далі Держакт № 009835) (а.с. 36). 05 липня 2004 року приватний нотаріус Міжгірського районного нотаріального округу посвідчив договір купівлі-продажу, зареєстрований за № 2369, за яким [PERSON] відчужила земельну ділянку площею 0,1308 га в ур. «Горб», призначену для ведення особистого селянського господарства. У зв`язку з цим до Держакту № 009835 були внесені відповідні зміни. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24.06.2024 року у справі № 302/530/24 було задоволено заяву позивачки та встановлено факт належності Держакту № 009835 померлій [INFO] [PERSON] , [INFO] , колишній мешканці [ADDRESS] (а.с. 37-39). Мати Позивачки, [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12.03.2024 року Міжгірським відділом ДРАЦС у Хустському районі Закарпатської області ЗМРУМЮ (а.с. 17). Згідно довідки старости Майданського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 25.03.2024 року № 201 (а.с. 21), померла [INFO] [PERSON] , 1969 р.н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку були зареєстровані та проживали: -[PERSON] , 1940 р.н., - мати померлої; -[PERSON] , 1989 р.н., - донька померлої; -[PERSON] , 2006 р.н., - онук померлої; були зареєстровані, але фактично проживали в [ADDRESS] : -[PERSON] , 1971 р.н., - сестра померлої; -[PERSON] , 1997 р.н., - племінник померлої; -[PERSON] , 2006 р.н., - племінниця померлої. Як свідчать інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 30.09.2025 року № 82727010 та № 82727018, [PERSON] на випадок смерті заповітів не залишала, спадкові справи за нею не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 18, 19). [PERSON] позивачки, [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27.09.2018 року виконкомом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (а.с. 22). Згідно довідки старости Майданського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 25.03.2024 року № 200 (а.с. 25), померла [INFO] [PERSON] , 1940 р.н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку були зареєстровані та проживали: -[PERSON] , 1989 р.н., - онука померлої; -[PERSON] , 2006 р.н., - правнук померлої; -[PERSON] , 2012 р.н., - правнук померлої; -[PERSON] , 2013 р.н., - правнук померлої; були зареєстровані, але фактично проживали в [ADDRESS] : -[PERSON] , 1971 р.н., - донька померлої; -[PERSON] , 1997 р.н., - онук померлої; -[PERSON] , 2006 р.н., - онука померлої. 26 березня 2024 року позивачка як спадкоємець першої черги за правом представлення звернулася до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу свідоцтв на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] у цілій частці. Цього ж дня приватним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу № 38/2024 (реєстраційний номер у Спадковому реєстрі 72202596) (а.с. 26, 30). Як свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 26.03.2024 року № 76355177, на випадок смерті [PERSON] заповітів не залишала (а.с. 27). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, Спадковий будинок та земельну ділянку площею 0,1249 га в ур. «Біля хати», зазначену у Держакті № 009835. На підставі Держакту № 009835, листа приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. від 20.08.2024 року № 171/02-14/38/2024 та заяви позивачки сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] було виготовлено та погоджено у встановленому законом порядку технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі на місцевості меж земельної ділянки, що належала померлій [PERSON] , на підставі якої, у свою чергу, у Державному земельному кадастрі була зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2122483300:01:005:0026 площею 0,1249 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Майдан, урочище «Біля хати» (а.с. 40-45). Як було встановлено нотаріусом, [PERSON] прийняла спадщину за [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом по праву представлення шляхом постійного спільного проживання. З посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріусом було встановлено, що спадкоємкою померлої [PERSON] також була [PERSON] дочка померлої. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] до приватного нотаріуса не надходили. Постановою від 25.09.2025 року № 238/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М., відмовив позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на цілі частки у праві власності на Спадковий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 2122483300:01:005:0026, вважаючи, що [PERSON] успадкувала лише частину цього майна, а інша частина цього майна належить [PERSON] . Також нотаріус мотивував відмову відсутністю у спадковій справі та у спадкоємця правовстановлюючих документів на Спадковий будинок та оригіналу Держакту № 009835, відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо Спадкового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 2122483300:01:005:0026 (а.с. 31). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08.12.2021 року Міжгірським відділом ДРАЦС у Хустському районі Закарпатської області ПЗМРУМЮ (а.с. 32). Як свідчать інформаційні довідки зі Спадкового реєстру від 02.10.2025 року № 82745748 та № 82745835, [PERSON] на випадок смерті заповітів не залишала, спадкові справи за нею не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 33-35). Як вже встановлено, на день своєї смерті [PERSON] проживала в [ADDRESS] , хоча була зареєстрована у Спадковому будинку. Позивачка зазначає, що наскільки їй відомо, ще за життя [PERSON] її молодшу доньку [PERSON] , 2006 р.н., було відібрано у матері та передано на виховання до Комунального некомерційного підприємства «Центр медичної реабілітації та паліативної допомоги дітям «Діва Марія» Закарпатської обласної ради. [PERSON] , 2006 р.н., на даний час є повнолітньою, є спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Оцінюючи наведені обставини в сукупності, суд виходить з такого. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Розділом ІІ ЦК УРСР регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. У постанові від 18.12.2013 року за результатами розгляду справи №6 -137цс13 Верховний суд України сформував наступну правову позицію: «Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації». В п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 року № 6-54цс12). При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 175/2254/15 та постанові від 07.12.2020 року у справі № 199/2754/17. Листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 3.1.-3.3. роз`яснював наступне: При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (31.01.1966-13.12.1995р.р.), державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В пункті 3.1. Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання …у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. В пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд Касаційний цивільний суд у постанові від 21.10.2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у постанові від 28.04.2021 року у справі №204/2707/19 (провадження № 61-15380св20). У постанові від 29.01.2024 року у справі № 369/7921/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував наступне: Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)). Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів(як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)). Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України). Відповідно до підпунктів 3.19, 3.20 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року Пунктом 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, передбачено, що державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Якщо у відомостях про завершений будівництвом об`єкт, передбачений цим пунктом, відсутні необхідні відомості про нерухоме майно, передбачені пунктом 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, застосовується пункт 77 цього Порядку в частині відомостей про технічну інвентаризацію завершеного будівництвом об`єкта. З наданих доказів убачається, що на час смерті [PERSON] позивачка фактично та постійно проживала разом із нею в Спадковому будинку, тоді як [PERSON] хоч і була зареєстрована за цією адресою, але фактично проживала за іншою адресою у будинку по [ADDRESS] . Будь-яких доказів протилежного суду не подано, відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надала, заяв щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] ні вона, ні її мати [PERSON] у встановлений законом строк не подавали. Отже, з урахуванням частини третьої статті 1268 ЦК України, спадщину після смерті [PERSON] належним чином прийняла лише позивачка, як така, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляла про відмову від неї. Посилання нотаріуса в постанові від 25.09.2025 року на те, що позивачка успадкувала лише частину спірного майна, ґрунтуються виключно на формальному врахуванні реєстрації місця проживання, без оцінки фактичних обставин проживання, що суперечить наведеним вимогам статті 1268 ЦК України та судовій практиці. Так само формальним є посилання на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на Спадковий будинок, оскільки, як випливає зі статей 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та усталеної судової практики, державна реєстрація є лише способом офіційного визнання вже набутого права, а не підставою його виникнення. Будь-яких доказів незаконності набуття [PERSON] права власності на Спадковий будинок і земельну ділянку суду не подано. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок та відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачка позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права в позанотаріальному порядку і змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності як належним способом захисту відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, правового статусу позивачки як єдиної особи, що належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] , відсутності інших спадкоємців, які б заявили свої права, та того, що задоволення позову не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі і визнання за позивачкою права власності на Спадковий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 2122483300:01:005:0026 у порядку спадкування за законом до майна померлої [PERSON] . Разом із тим, з огляду на те, що позов було визнано лише одним із відповідачів, суд позбавлений можливості вирішити питання про повернення позивачці 50 % сплаченого судового збору в порядку, передбаченому частиною першою статті 142 ЦПК України.

Outcome: approved