Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 05.04.2013, зареєстровану в реєстрі за № 547. Позов обґрунтовано тим, що з 31 січня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 30 травня 2023 року розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 05.04.2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 547. Зазначає про те, що квартира [ADDRESS] , була придбана за особисті кошти позивача. Так, 16.02.2013 року позивачем була продана квартира [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 16.02.2013 року. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу 16.02.2013 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 320 113 гривень, 00 копійок. 04.03.2013 року позивачем була продана квартира [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 04.03.2013 року зареєстрованому в реєстрі за № 253. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу 04.03.2013 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 285 486 гривень, 00 копійок. Також, позивачем було продано в 2013 році до покупки квартири два автомобіля, які були його особистою приватною власністю та придбані до шлюбу. А саме: транспортні засоби Daewoo Lanos (державний номер [NUMBER] ) та Hyundai Getz (державний номер [NUMBER] ), що були відчужені через ТСЦ № 8043 РСЦ ГСЦ МВС у місті Києві (філія Головного сервісного центру МВС України). Посилаючись на те, що спірна квартира була придбана хоча і під час шлюбу, проте за особисті кошти позивача звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 07 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення не надходило. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Встановлено, що з 31 січня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 30 травня 2023 року розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 05.04.2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 547. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Згідно пункту 7 договору купівлі-продажу зазначеної квартири покупець (в особі представника) повідомляє про те, що на день укладення цього договору перебуває у шлюбі з [PERSON] , який надав свою згоду на укладення цього договору, викладену в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.О. від 05 квітня 2013 року, за реєстровим № 546. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає про те, що квартира [ADDRESS] , була придбана за його особисті кошти. Так, 16.02.2013 року позивачем була продана квартира [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 16.02.2013 року. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу 16.02.2013 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 320 113 гривень, 00 копійок. 04.03.2013 року позивачем була продана квартира [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 04.03.2013 року зареєстрованому в реєстрі за № 253. Згідно п. 3 договору купівлі-продажу 04.03.2013 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 285 486 гривень, 00 копійок. Так, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)). Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядженнямайном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що предметом спору є придбана під час шлюбу спірна квартира [ADDRESS] . Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2013 року відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 703 384 гривень. Відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу зазначеної квартири покупець (в особі представника) повідомляє про те, що на день укладення цього договору перебуває у шлюбі з [PERSON] , який надав свою згоду на укладення цього договору, викладену в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.О. від 05 квітня 2013 року, за реєстровим № 546. За змістом наведеного пункту 7 договору [PERSON] відповідно до статті 369 ЦК України надав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах на його власний розсуд вказаної квартири. Отже, з урахуванням висновків Верховного суду, викладених у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 суд приходить до висновку, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підстав для визнання права особистої приватної власності за [PERSON] на спірну немає, а відтак суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову. Судові витрати у вигляді судового збору згідно положень статті 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволення позову покладаються на позивача. Враховуючи викладене, на підставі статей 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed