Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області у березні 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача, адвоката Патрик Ганни Григорівни надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 323\~621,57 грн на 3 % річних у розмірі 111\~371 грн. Також позивач просив стягнути судові витрати, понесені на оплату судового збору у розмірі 4\~349,93 грн. Вимоги позову обґрунтовано тим, що Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 29 листопада 2021 року у цивільній справі № 759/16556/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, задовольнив позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної злочином у розмірі 1\~620\~000 грн та витрат на послуги експерта у розмірі 4\~710 грн. Верховний Суд постановою від 08 червня 2023 року залишив без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року набрало законної сили 21 листопада 2022 року. Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Уманець Наталія Олегівна на підставі постанови від 02 січня 2023 року відкрила виконавче провадження ВП № 70634481. Однак, на час звернення позивача до суду з цим позовом, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року відповідач не виконав. Тож позивач звертається до суду на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та просить стягнути з відповідача інфляційні витрати й 3 % річних, як прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, починаючи з 23 листопада 2022 року. Суд ухвалою\~від 28\~березня 2025\~року прийняв\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановив п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом подачі відзиву, відповідач 18 квітня 2025 року подав до суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позовна заява не підтверджена та не обґрунтована належними й допустими доказами, що позивач поніс втрати, внаслідок протиправних дій відповідача. Така позиція обґрунтована тим, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року перебуває на виконанні у межах виконавчого провадження, згідно з умовами якого, виконання рішення може бути здійснено за рахунок належного йому майна. Крім того, відповідач вказує, що позивач під час розрахунку втрат застосовує суму на 1\~624\~710 грн, а 3\~249\~420 грн, тобто у два рази більше, чим спотворюється компенсаційний характер та створює несправедливий, непомірний тягар. Також відповідач просив зупинити провадження у справі до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи № 903/602/24 щодо визначення правової проблеми, пов`язану зі строками обмеження права кредитора до заявлення 3 % річних за невиконання грошових зобов`язань. До того ж просив розглянути питання про зменшення заявлених штрафних санкцій, тобто частково задовольнити позовні вимоги у сумі 79\~978 грн. Від представника позивача 19 травня 2025 року надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України застосовні до цих правовідносин, посилаючись на висновки Верховного Суду, а посилання відповідача на наявність частки майна не може впливати на його обов`язок відшкодувати позивачу кошти за рішенням суду. Водночас, правовідносини у справі № 903/602/24 виникли з договірних зобов`язань та не є подібними з правовідносинами, що виникли у цій справі, а тому не має підстав для зупинення провадження. Зі свого боку, представник позивача просила застосувати під час ухвалення рішення приписи частин десятої, одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України, зазначивши у рішенні про стягнення компенсаційних втрат до моменту повного виконання боржником [PERSON] судового рішення. У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Щодо заперечень відповідача у відзиві застосування подвійної суми у розрахунку, пояснила, що під час складання позовної заяви у сумі розрахунку була допущена описка, а саме: зазначена сума 3\~249\~420 грн, однак це не позначилось на вірності розрахунку, оскільки вихідною сумою у розрахунку була сума 1\~624\~710 грн. Представник відповідача просив розглядати справу без його участі, відповідач у судове засідання не з`явився. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як встановив суд, Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 29 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, стягнув з [PERSON] , зокрема, на користь [PERSON] моральну (немайнову) шкоду, заподіяну злочином та витрати на послуги експерта у розмірі 1\~624\~710 грн. Верховний Суд постановою від 08 червня 2023 року залишив без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року. Судами встановлено, що 29 липня 2016 року у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тоуоta Land Cruiser Prado» під керуванням [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та автомобіля «ГАЗ3102» під керуванням [PERSON] , в салоні якого перебувала пасажир [PERSON] , які є батьками позивача [PERSON] . Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року [PERSON] визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України та притягнуто до кримінальної відповідальності. Цим вироком встановлено, що в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ГАЗ-3102» [PERSON] та пасажир цього автомобіля [PERSON] отримали тілесні ушкодження різного ступеню важкості та були госпіталізовані до Київської міської клінічної лікарні № 17, де [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] 20 грудня 2016 року встановлено першу групу інвалідності. З 22 грудня 2016 року вона перебувала на індивідуальній програмі реабілітації. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 13 грудня 2017 року [PERSON] страждала на слабоумство внаслідок перенесеної важкої черепно-мозкової травми та потребувала сторонньої допомоги. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2018 року [PERSON] визнана недієздатною та призначено опікуном її сина, [PERSON] . Мати [PERSON] померла [INFO] . Станом на цей час рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року у цивільній справі № 759/16556/17 відповідач не виконав. За змістом приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Конституція України закріпила основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Крім того\~згідно з\~частинами першою,\~другою статті\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» судове\~рішення,\~яким закінчується\~розгляд справи\~в суді,\~ухвалюється іменем\~України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625\~Цивільного кодексу\~України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяну злочином та витрати на послуги експерта. Відповідно до частини першої статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11\~Цивільного кодексу\~України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625\~Цивільного кодексу\~України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~Цивільного кодексу\~України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тож приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Тож у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625\~Цивільного кодексу\~України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем за рішенням суду, що набрало законної сили про стягнення з відповідача на користь позивача 1\~624\~710 грн відшкодування моральної шкоди та витрати на експерта. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Так,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 16\~травня 2018\~року у справі № 686/21962/15-ц зазначила, що погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Розмір процентів річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом. Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625\~Цивільного кодексу\~України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24. Позивач надав розрахунок суми 3 % річних та суми інфляційних втрат за період з 23 листопада 2022 року по 06 березня 2025 року, відповідно до яких, 3 % річних розраховано у сумі 111\~371 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 323\~621,57 грн. За таких обставин, встановивши правовідносини у цій справі та норми закону, які потрібно застосувати до них, ураховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Щодо одночасного нарахування відсотків та пені у порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України, то суд відмовляє у такому клопотання з огляду на таке. Згідно із\~частинами десятою,\~одинадцятою статті\~265\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~суд,\~приймаючи рішення\~про стягнення\~боргу,\~на який\~нараховуються відсотки\~або пеня,\~може зазначити\~в рішенні\~про нарахування\~відповідних відсотків\~або пені\~до моменту\~виконання рішення\~з урахуванням\~приписів законодавства\~України,\~що регулюють\~таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22, зокрема, умова в судовому рішенні про нарахування на майбутнє одночасно пені та відсотків без обмеження у часі перетворить такий судовий акт на кабальний, оскільки навіть у разі об`єктивної неможливості боржника виконати це судове рішення припинити нарахування на майбутнє відповідних пені та відсотків буде неможливо. Під час ухвалення рішення про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, суд не має права зазначати в рішенні про нарахування одночасно відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. До того ж Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що нарахування пені або відсотків у порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних охоплюються приписами частин десятої, одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України пропорційно до задоволених вимог з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 4\~349,93 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved