Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк», третя особа: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в обґрунтування якого зазначила, що 06.05.2016 року державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Єремєєва О.О. відкрила виконавче провадження [NUMBER] на підставі виконавчого листа №2/205/2223/15, виданого 09.02.2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк» (правонаступник - АТ «Райффайзен Банк» боргу у розмірі 46783,85 грн, винесла постанову про відкриття виконавчого провадження, а також про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 19.05.2016 року винесена також постанова про арешт майна позивача та оголошення заборони на його відчуження. Через три місяці 18.08.2016 року виконавче провадження було завершено, а саме виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання - у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження боржника, згідно п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Отже, у період провадження [NUMBER] з 06.05.2016 року по 18.08.2016 року державним виконавцем не було вчинено жодних фактичних виконавчих дій, які б призвели до повного або часткового фактичного виконання судового рішення. Жодного стягнення не відбулося, рішення не виконано, а виконавче провадження було завершено безрезультатно - у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу. У 2019 році стягувач ПАТ «Райффайзен Банк» повторно звернулося з тим самим виконавчим документом щодо примусового виконання рішення вже до приватного виконавця Щигарцева І.В., який забезпечив фактичне повне виконання судового рішення. 15.07.2025 року позивач виконала судове рішення у повному обсязі, в тому числі сплатила винагороду приватному виконавцю. Відповідно, цього ж дня приватним виконавцем Щигарцевим І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] та зняття накладеного ним арешту на майно на підставі п.9 ч.1 ст.39, ч.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Проте на час звернення до суду арешт, накладений держаним виконавцем у 2016 році, досі чинний, незважаючи на повне виконання судового рішення приватним виконавцем у 2025 році, і не знятий третьою особою, що створює штучні перешкоди у розпорядженні належним позивачу майном. Так, згідно Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №437683296 від 31.07.2025 року накладено арешт на нерухоме майно, що належить позивачу, а саме квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 17.07.2025 року позивач звернулася до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про зняття арешту з її майна, однак у відповіді від 24.07.2025 року питання щодо зняття арешту фактично залишилося невирішеним, а станом на день подання цього позову арешт продовжує існувати без правових підстав, унаслідок чого позивач фактично позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09.10.2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 13.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача «Райффайзен Банк» Пасечник Ю.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила, позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки не ставить питання про визнання за нею права власності на майно, на яке накладено арешт, а отже не може звертатися до суду з позовом про зняття арешту з такого майна накладеного в межах виконавчого провадження. Разом з тим, оскільки позивач була боржником у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне їй нерухоме майно, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України перебачено у цьому випадку інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 14.10.2025 року позивачем через підсистему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначила, що позивач звернулася до суду з негаторним позовом - тобто позовом власника, який є володільцем майна, до особи, що створює перешкоди у користуванні чи розпорядженні ним, який може бути подано протягом усього часу, поки існує порушення права власності, зокрема незаконне збереження арешту після завершення виконавчого провадження. На час звернення з позовом до суду матеріали виконавчого провадження [NUMBER] знищено за строками давності та немає можливості їх відновити, виконавча служба не може винести постанову про скасування арешту з причин відсутності обов`язку у виконавця зняти арешт, саме з цієї підстави скарга на державного виконавця є недоцільним способом судового захисту. 27.10.2025 року від представника третьої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Босенка М.М. через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), спецрозділу та архівних виконавчих проваджень встановлено, що в період з 06.05.2016 року по 18.08.2016 року на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2/205/2223/15, виданого 09.02.2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу 46783,85 грн. Після проведення виконавчих дій, державним виконавцем 18.08.2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчі провадження, які було завершено по 2020 рік включно, а виконавчі провадження по 2022 рік включно, були знищені на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Таким чином, виконавче провадження [NUMBER] було знищене за закінченням терміну зберігання. Крім того, позивач є боржником у виконавчому провадженні [NUMBER]. В рамках цього виконавчого провадження накладено арешт, про зняття якого [PERSON] пред`явила позов. Отже, законом у цьому випадку інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а тому провадження у даній справі підлягає закриттю. Щодо заперечень по суті позову, представник зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», не передбачає обов`язку зняття арешту з майна боржника. Крім того, як вбачається з інформації з АСВП щодо ВП [NUMBER], розмір заборгованості за виконавчим документом становив 46783,85 грн. Згідно інформації АСВП, 16.05.2016 року державним виконавцем виносилась постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 4678,39 грн. Станом на сьогоднішній день, розмір мінімальних втрат виконавчого провадження становить 369 грн. Отже, у виконавчому провадженні [NUMBER] [PERSON] має сплатити 4678,39 грн виконавчого збору, 369,00 грн мінімальних витрат виконавчого провадження, а всього 5047,39 грн. Однак, боржником не було надано до суду належних доказів сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, у зв`язку з чим, відсутні підстави для зняття арешту. На підставі зазначеного просив суд закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. У випадку, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі - відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 30.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» позивачем [PERSON] до суду подано заперечення на письмові пояснення третьої особи на позовну заяву, до яких додала докази сплати витрат виконавчого провадження [NUMBER] у розмірі 369 грн, та посилаючись на відсутність законних підстав для сплати виконавчого збору в сумі 4678,39 грн, оскільки фактичне виконання судового рішення не здійснювалося державним виконавцем, а відповідне виконавче провадження було завершено у 2016 році безрезультатно, просила прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 04.11.2025 року підготовче провадження у даній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в котрій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк» Пасечник Ю.А. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу без участі представника відповідача. Проти задоволення позову заперечує у повному обсязі, просить відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Босенка М.М. у поданому до суду відзиві на позов, просив розгляд справи провести без участі представника відділу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.05.2016 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Єремєєвою О.О. відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі виконавчого листа №2/205/2223/15, виданого 09.02.2016 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/54589/3167/74 від 29.09.2005 року у розмірі 1962,41 доларів США. У межах цього виконавчого провадження 19.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження. Постановою від 18.08.2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання на підставі пункту 5 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження боржника. З письмових пояснень третьої особи та даних АСВП встановлено, що жодних фактичних виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, у виконавчому провадженні [NUMBER] не вчинялося, кошти з боржника не стягувалися, рішення суду не виконано. Судом встановлено, що у 2019 році стягувач повторно пред`явив той самий виконавчий документ до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцеву І.В., який забезпечив фактичне повне виконання судового рішення. 15.07.2025 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення, а також знято накладений ним арешт. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №437683296 від 31.07.2025 року, на квартиру позивача за адресою: [ADDRESS] , продовжує існувати арешт, накладений у 2016 році державним виконавцем в рамках виконавчого провадження [NUMBER]. 17.07.2025 року позивач звернулася до Другого Правобережного ВДВС із заявою про зняття арешту, однак арешт знятий не був, що підтверджується відповіддю від 24.07.2025 року. Враховуючи той факт, що вирішити питання щодо зняття арешту не можна вирішити в позасудовому порядку, позивач звертається до суду із вказаним позовом. Частина 1 ст.50 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Якщо у виконавчому документі про стягнення грошових коштів не вказано певного номера рахунка, з якого мають бути стягнені грошові кошти, то в разі відсутності в боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про звернення стягнення на майно боржника, яку не пізніше трьох днів надсилає сторонам. Якщо у виконавчому документі про стягнення грошових коштів указаний певний номер рахунка, з якого мають бути стягнені грошові кошти, то в разі відсутності коштів на цьому рахунку державний виконавець звертається до органу, який видав виконавчий документ, з клопотанням про заміну способу та порядку виконання рішення шляхом звернення стягнення на майно боржника або встановлення іншого способу та порядку виконання рішення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Згідно із ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.6статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт застосовується:1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови. Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку іззавершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Частиною 1 статті 28 Закону передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі передачі виконавчого документа приватному виконавцю збір не стягується, якщо не був стягнутий до передачі. Відповідно до п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника). Згідно із ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Відповідно до ч.5 ст.37 цього Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди. Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року. Як передбачено ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що виконавче провадження [NUMBER], котре перебувало на примусовому виконанні у Другого Правобережному відділі державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було завершено 18.08.2016 року на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу і знищено державною виконавчою службою за терміном зберігання. Як вбачається з листа Відділу ДВС в рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем 16.05.2014 року була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, тобто 4678,39 грн, та 12.06.2014 року була винесена постанова про авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 369,00 грн. Судом встановлено, що витрати виконавчого провадження № [NUMBER] у розмірі 369 грн. були сплачені позивачем 31.07.2025 року про що свідчить квитанція №521284830577. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується лише у разі фактичного виконання рішення саме державним виконавцем, який відкрив провадження. Як встановлено судом, державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] не було стягнуто жодної суми, не здійснено передачу майна та не виконано судове рішення. Тобто виконавче провадження було завершено без виконання, а саме виконавчий лист повернуто без виконання, що виключає підстави для стягнення виконавчого збору. Крім того, згідно з ч. 8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі передачі виконавчого документа приватному виконавцю збір не стягується, якщо не був стягнутий до передачі. Це також підтверджується усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі №910/1587/13, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 761/11524/15-ц, Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, в яких чітко роз`яснено: виконавчий збір може бути нарахований лише у випадку реального (результативного) примусового виконання рішення саме тим виконавцем, який відкрив виконавче провадження. Якщо ж державний виконавець не здійснив фактичного стягнення коштів або передачі майна, а виконавче провадження завершено безрезультатно, підстави для нарахування виконавчого збору відсутні, навіть попри формальне відкриття провадження. Таким чином, суд не приймає доводи представника третьої особи щодо необхідності сплати позивачем виконавчого збору у розмірі 4678,39 грн. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені уст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей3,55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 263 ЦПК України враховується судом під час розгляду справи. З постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В. про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] від 15.07.2025 року встановлено, що вимоги виконавчого документу №2/205/223/15, виданого 09.02.2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитним договором №014/54589/3167/74 від 29.09.2005 року у розмірі 1962,41 доларів США, виконано у повному обсязі. Виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Хоча спірний арешт був накладений на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та в межах повноважень відповідної ДВС, наразі стороною позивача доведено, що підстави для застосування вказаного обтяження наразі відпали, оскільки виконавче провадження, яке слугувало підставою для накладення арешту, знищено, рішення суду за виконавчим провадженням фактично виконане приватним виконавцем, доказів протилежного не здобуто. Знищення матеріалів виконавчого провадження за сплином терміну зберігання не може обмежувати права боржника як власника нерухомого майна. І такі права в цій конкретній ситуації підлягають захисту в межах позовного провадження. Обраний спосіб захисту права власності в даному випадку суд вважає правильним, таким, що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, та не суперечить закону. Наявність протягом тривалого часу (9 років) нескасованого арешту на майно боржника державним виконавцем у ВП [NUMBER] за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Дана позиція узгоджується із висновком зробленим Верховним Судом у справі №927/322/14 від 14.08.2023 року Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та з урахуванням його фактичного виконання приватним виконавцем, безперечно порушують права позивача щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого остання позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, суд відхиляє та не приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності з наступних підстав. Так, статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України. Позов з яким звернулася до суду [PERSON] відноситься до негаторного. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що зберіглося до моменту подання позову до суду. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 серпня 2023 року у справі № 922/1832/19 зазначено, що на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 гривень відповідно до статті 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved