Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні і свої позовні вимоги мотивує тим, що у період з 18 лютого 2014 року по 20 травня 2024 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «СУМИХІМПРОМ». Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем на підприємстві несвоєчасно виплачувалася заробітна плата. Судовим наказом від 22 липня 2024 року, виданим Зарічним районним судом по справі №591/7364/24 стягнуто з відповідача на її користь 40548 грн. заборгованості по заробітній платі. Боржник не виконав наведений наказ. Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] в письмовій заяві позов підтримала повністю, просить суд позов задоволити, слухати справу у її відсутність. \~ \~ \~ \~Відповідач про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з`явився. У поданому відзиві на позовну заяву відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 18 лютого 2014 року по 20 травня 2024 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «СУМИХІМПРОМ». Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем на підприємстві несвоєчасно виплачувалася заробітна плата. Судовим наказом від 22 липня 2024 року, виданим Зарічним районним судом по справі №591/7364/24 стягнуто з відповідача на її користь 40548 грн. заборгованості по заробітній платі. Боржник не виконав наведений наказ. Суд, враховуючи положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні становить 3 місяці. В той же час, позивач звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом лише 27 січня 2025 року, тобто після спливу строку встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Також, аналізуючи зміст позовної заяви, позивачем не заявлено вимогу на поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду, з відповідним обґрунтуванням та доказами, що підтверджують наявність поважних причин. Згідно ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Судом встановлено, що працівникові при звільненні не було виплачено належну заробітну плату. Такими діями відповідача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. Судовим наказом від 22 липня 2024 року забогованість по заробітній платі було стягнуто на користь позивачки. Відповідно до ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2\~ст. 233 КЗпП України. Згідно ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Отже, тримісячний строк для звернення позивача до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні сплинув (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Позовна заява була подана 27.01.2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Згідно\~ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Встановлені\~статтею 233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій\~статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин строки, встановлені законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого\~статтею 233 КЗпП України, поважність причин його пропуску позивачкою не доведена, підстави для його поновлення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed