Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

10 жовтня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області в особі відділу реєстрації місця проживання громадян, [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миргородська міська рада Полтавської області в особі служби в справах дітей, про зняття з реєстраційного обліку та визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги наступним. [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . В цій квартирі зареєстрований він та його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , котрий не є співвласником квартири і не проживає в ній з 2014 року. Колишня дружина разом із сином у 2014 році виїхали на постійне місце проживання до АР Крим, з того часу вони не спілкуються, позивачу не відоме місце їх проживання, перебування. 22 вересня 2025 року [PERSON] звернувся до відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області з заявою про зняття із реєстрації за вказаною адресою. Отримавши відмову, звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що у 2014 році дружина та син позивача виїхали до АР Крим, з того часу [PERSON] з ними не спілкується. Шлюб між позивачем та його дружиною розірвано. Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить позивачу, його брату, матері та вітчиму. В подальшому позивач має намір зареєструватися у новому будинку, який він придбав. Позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його законний представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали (а.с. 35-38). Представник виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області в особі відділу реєстрації місця проживання громадян надав заяву, про розгляд справи у його відсутність, при ухваленні рішення суду поклався на розсуд суду (а.с. 33). Представник органу опіки і піклування Миргородської міської ради в судове засідання не з`явився. В своїй заяві від 01 грудня 2025 року заперечував проти зняття дитини з реєстрації місця проживання, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів: фактичного проживання дитини за кордоном; відсутності зв`язку з дитиною та матір`ю [PERSON] ; того, що зняття дитини з реєстрації не порушує її права та інтереси; що батько виконує свої батьківські обов`язки належним чином; обґрунтованих причин необхідності зняття дитини з реєстрації. У зв`язку з цим орган опіки і піклування вважає неможливим підтримати вимоги позивача та заперечує проти зняття дитини з реєстрації місця проживання (а.с. 41). Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до актового запису про народження, сформованого 22 вересня 2025 року через застосунок «Дія», рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області суду від 23 листопада 2022 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-12). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (витяг з реєстру територіальної громади від 12 грудня 2024 року № 2024/014993470, а.с. 4). У відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2001 року квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). Згідно із відомостями про зареєстрованих у житловаому приміщенні осіб від 22 вересня 2025 року № 05.3-11/1218 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а.с. 6). В квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , але фактично не проживають з квітня 2014 року, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб) № 30, складеним 23 вересня 2025 року (а.с. 13). 22 вересня 2025 року [PERSON] відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради відмовлено у знятті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] з наступних підстав. Особа не надала необхідні відомості (п.п. 3 п. 87), ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871 від 05 листопада 2021 року, ст. 29 Цивільного кодексу України за попередньою адресою місця проживання особи залишається зареєстроване місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). У ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). П. 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (стаття 3 Конвенції про права дитини). Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції ООН про права дитини). Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»). Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (абзац третій частини другої статті 3 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 (провадження № 61-14025св23) зазначено, що «право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) вказано, що: «статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Згідно з ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21). У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18) зазначено, що: «відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати у цій квартирі, а тому відсутні передумови для позбавлення права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований зі своїм батьком, який є співвласником квартири. Отже, за умови задоволення позовних вимог малолітній [PERSON] буде мати статус особи, яка не має зареєстрованої адреси проживання, та фактично втратить право на житло. Крім, того судом не встановлено обставин, які вказують на те, що позивач вчинив дії на забезпечення іншим житлом свого малолітнього сина [PERSON] , крім житла, в якому він є зареєстрованим. Оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, у суду відсутні підстави для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] в квартирі, співвласником якої він є. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed