Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

02.10.2025 ТОВ «ФК «Процент» через представника, з використанням системи «Електронний суд» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №16821 від 11.08.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та [PERSON] , відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 365 днів (до 11.08.2025), шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ «Приватбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день користування (547,50% річних). Кредитний договір укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Заборгованість відповідача за кредитним договором становить 5000,00 грн, а також 26373,00 грн - заборгованість по несплаченим процентам за період з 11.08.2024 по 11.08.2025, що нараховані відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 1,50% за кожний день користування кредитом (547,50%) річних та графіку платежів. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09.10.2025 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання із розгляду справи, встановлений сторонам строк для подання письмових заяв по суті справи. Задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів, що відносяться до банківської таємниці. 17.11.2025 на адресу суду АТ КБ «Приватбанк» надані матеріали, витребувані ухвалою про відкриття провадження в справі, у виді довідки про видання банківської картки та виписки про рух коштів по рахунку. Позивач представника для участі в судовому розгляді не направив, 31.10.2025 через систему «Електронний суд» звернувся із заявою про проведення судового розгляду без його участі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не прибула, причин неявки не повідомляла, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк або ж відкладення судового засідання, від відповідача не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження в справі надіслано відповідачеві на зареєстровану адресу місця проживання, вказане відправлення повернуте відправникові у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.\~ Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пов`язаної із належним здійсненням правосуддя, зокрема сформульованої в справі «Сидоренко проти України» (Sydorenko v. Ukraine (dec.), №73193/12, 18 February 2021), загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, однак стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відтак відповідач вважається належним чином повідомленою про судовий розгляд справи, що відповідає вимогам п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого главою 11 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. 11.08.2024 між ТОВ «ФК «Процент» та [PERSON] укладений кредитний договір №16821, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 365 днів (до 11.08.2025), шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день користування (547,50% річних), періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Сума кредиту по укладеному Кредитному договору, перераховувалася на платіжну карту відповідача, яка була верифікована шляхом блокування певної суми коштів або іншим способом за правилами міжнародних платіжних систем. Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором 413388 направлявся відповідачу 11.08.2024 шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер, який зазначений в Кредитному договорі та ІТС. Кредитний договір підписаний 11.08.2024 шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 413388 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua. Кредитні кошти були відправлені відповідачу 11.08.2024 на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується квитанцією про виплату. Відповідно до детального розрахунку заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за кредитним договором №16821 від 11.08.2024, заборгованість [PERSON] станом на 05.09.2025 становить за тілом кредиту 5000,00 грн, проценти за користування кредитом 26373,00 грн, всього 31373,00 грн. Згідно інформації АТ КБ «Приватбанк» та наданої виписки руху коштів за період з 11.08.2024 до 16.08.2024 по рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 11.08.2024 мало місце зарахування грошових коштів в сумі 5000,00 грн. Таким чином, ТОВ «ФК «Процент» свої зобов`язання виконало, а відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту та простроченої заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ТОВ «ФК «Процент» доведено факт укладення між ним та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді, із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію» кредитного договору. На підтвердження наявності заборгованості та її розміру банком на виконання ухвали суду в частині витребування доказів надано виписку про рух коштів за рахунком на ім`я [PERSON] за період з 11.08.2024 до 16.08.2024. Випискою підтверджується зарахування на рахунок, відкритий на ім`я відповідачки, грошових коштів в сумі 5000,00 грн 11.08.2024. Банком додатково підтверджено фінансовий номер, на який відправляється інформація щодо підтвердження фінансових операцій, такий співпадає із номером, на який отримувався одноразовий ідентифікатор. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75. Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже надана банком виписка за картковим рахунком позичальника у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 в справі №278/2177/15-ц: виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №16821 від 11.08.2025, складеного ТОВ «ФК «Процент» станом на 05.09.2025, відповідач [PERSON] за вказаним кредитним договором має заборгованість у загальній сумі 31373,00 грн, з яких: 5000,00 грн - основний борг; 26373,00 грн заборгованість по процентах. При цьому, у графі «Сплачено» вбачаються відомості щодо здійсненого 12.11.2024 платежу на суму 1002,00 грн, що зарахований на погашення процентів за користування позикою. Проценти за користування позикою нараховані позивачем за період із 11.08.2024 до 11.08.2025, що не перевищує погодженого сторонами строку кредитування. Позикодавцем застосована процентна ставка 1,50% на день протягом всього вказаного строку, що не в повній мірі відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів. Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до ст. 1 Закону, що містить визначення термінів, 1-1) договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; 1-2) денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023, та яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону (п. 5 розділу І Закону України «Про споживче кредитування»). Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Отже, як слідує з вказаних змін у законодавстві, що регулюють питання споживчого кредитування, починаючи з 25.12.2023 (наступний день після набрання Законом чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не міг перевищувати 1%. З огляду на положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%. Застосування денної процентної ставки у більшому розмірі порушує право споживача кредитних послуг, а тому при вирішенні даного спору, за таких обставин, підлягає врахуванню процентна ставка в максимальному розмірі, що імперативно обмежений Законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. На підставі викладеного судом проведений розрахунок процентів, виходячи із того, що починаючи із 21.08.2024 максимальний розмір процентної ставки не міг перевищувати 1% на день. Судом враховано також, що позивач не нараховував процентів один день 12.08.2024, а 12.11.2024 позичальником здійснено платіж, яким погашено частину заборгованості по процентах. За вказаних умов проценти складають 17473,00 грн, що слід стягнути із відповідачки. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем до суду не надано доказів виконання умов договору та сплати заборгованості ні на користь первісного кредитора, ні на користь позивача. Водночас під час судового розгляду не встановлено підстав для стягнення із відповідача суми заборгованості за процентами відповідно до розрахунку, наданого позивачем. З огляду на викладене позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову - на відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, суд зазначає наступне. На підтвердження відповідних витрат позивача суду надано: - договір №03/06/2024 про надання правової допомоги від 03.06.2024, укладений між ТОВ «ФК «Процент» як клієнтом та адвокатом Руденком К.В. як виконавцем, відповідно до якого виконавець бере на себе обов`язки надавати юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; - акт прийому-передачі наданих послуг №55 до договору №03/06/2024 про надання правової допомоги від 03.06.2024 із зазначенням загальної вартості послуг, що надаються з приводу стягненя на користь клієнта кредитної заборгованості із боржників за реєстром №1, загалом 90000,00 грн. Додано платіжну інструкцію на підтвердження оплати вказаних послуг у повному обсязі; - витяг із реєстру №1 до акту №55 до договору №03/06/2024 про надання правової допомоги від 03.06.2024, за яким вартість послуг адвоката щодо стягнення кредитної заборгованості із [PERSON] складає 10000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2019 в справі №915/237/18, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial