Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

01 квітня 2025 року Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ФІНПРОМ МАРКЕТ» (далі ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ») звернулось до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення\~заборгованості за\~договором позики. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2025 року цивільну справу за позовом ТОВ «ФІНПРОМ\~МАРКЕТ» до\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~договором позики передано за підсудністю до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області. 06 червня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 червня 2025 року цивільну справу за позовом ТОВ «ФІНПРОМ\~МАРКЕТ» до\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~договором позики передано за підсудністю до Ізяславського районного суду Хмельницької області. 27 червня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Ізяславського районного суду Хмельницької області. 01 липня 2025 року ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 квітня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений Договір позики № 1921812,за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5100,00 грн, строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора електронного підпису Ebi5AgqETG, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором виконало. Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання, які визначені вказаним кредитним договором, не виконує, що є підставою для стягнення заборгованості. 26\~жовтня 2021\~року первинним\~кредитором ТОВ\~«1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» згідно договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року, за умовами якого останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб, в тому числі за договором позики № 1921812 від 06 квітня 2021 року. 03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» був укладений договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» права грошової вимоги за договором № 1921812 від 06 квітня 2021 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Таким чином, за вказаним договором факторингу до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» перейшло право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по вищевказаному договору позики. Відповідно до Реєстру заборгованості від 03 квітня 2023 року до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло грошової вимоги до відповідача в сумі 17278,80 грн. з яких 5100,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12178,80 грн. - сума заборгованості за відсотками. Неналежне виконання відповідачем взятих зобов`язань у відповідності до договору позики № 1921812 від 06 квітня 2021 року змусило позивача звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 17278,80 грн, витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, у якій просив розглядати справу без його участі, заявлений позов підтримав повністю, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання за повторним викликом не з`явився. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається з відповіді № 1359100 від 07 травня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання [PERSON] зареєстроване в [ADDRESS] . Надіслані [PERSON] судові повістки повернулася до суду без вручення, з довідкою Укрпошти про причини повернення: за зазначеною адресою адресат відсутній. Такі відомості вказані у поштовому повідомлені, які повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судових повісток на 24 липня 2025 року, на 10 вересня 2025 року, на 06 жовтня 2025 року, на 06 листопада 2025 року та на 02 грудня 2025 року. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду, про що суд виніс відповідну ухвалу 02 грудня 2025 року. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 06 квітня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та\~[PERSON] \~укладений договір позики № 1921812, який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором Ebi5AgqETG. Підписанням цього договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомився з повною інформацією щодо ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та його послуг, а також погодився, що до моменту підписання договору позики ознайомився з цим договором та правилами надання грошових коштів у позику. Згідно з пунктом 1 договору позики позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. У пункті 2 договору позики зазначені параметри та умови позики, параметри, порядок і графік повернення позики та сплати процентів, а саме: сума позики 5100,00 грн; строк позики - 30 днів; базова процентна ставка 1,99 %; дата надання позики 06 квітня 2021 року; дата повернення 06 травня 2021 року; орієнтовна загальна вартість позики 8144,70,00 грн. В інформаційній довідці від 06 квітня 2021 року № 13303802 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінекспрес» зазначено дату операції 06 квітня 2021 року, картку отримувача №\~\~ [NUMBER] , суму зарахування 5100,00 грн, ініціатор платіжної операції - ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів». За інформацією АТ КБ «ПриватБанк», наданою за ухвалою суду за клопотанням позивача, на картковий рахунок [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» 06 квітня 2021 року надійшла сума 5100 грн. 26 жовтня 2021 року первинним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» згідно договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року, за умовами якого останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб, в тому числі за договором позики № 1921812 від 06 квітня 2021 року. 03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» був укладений договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» права грошової вимоги за договором № 1921812 від 06\~квітня 2021 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Таким чином, за вказаним договором факторингу до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» перейшло право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по вищевказаному договору позики. Відповідно до Реєстру заборгованості від 03 квітня 2023 року до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 17278,80 грн, з яких 5100,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12178,80 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФІНПРОМ\~МАРКЕТ» за кредитним договором на загальну суму 17278,80 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, передбачено, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, договір позики № 1921812 від 06 квітня 2021 року є укладеним, будь-які умови, викладені в договорі відповідачем не оспорювалися. [PERSON] відзиву на позов не подав, жодних доказів, які б спростовували доводи позивача або доводили факт погашення заборгованості, суду не надав. З огляду\~на вищезазначене, оскільки відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, позику в сумі 5100,00 грн та проценти, передбачені договором не повернув, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 17278,80 грн, з яких 5100,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12178,80 грн - сума заборгованості за відсотками, яка утворилася станом на 25 березня 2025 року, підтверджені наявними у справі доказами, належним чином обґрунтовані, тому підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги слід зазначити наступне. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2024 року між адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року про надання правничої допомоги, п. 4.1 якого передбачено визначення розміру винагороди за надання правничої допомоги у відповідності до положень даного договору. Згідно акту № 9-П приймання передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року позивач сплатив за надану професійну правничу допомогу 3500,00 грн. В цілому, зміст наведених стороною позивача послуг адвоката відповідає предмету спору, а тому визнається судом обґрунтованим. Відповідач не заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі, клопотання щодо неспівмірності та розумності судових витрат до суду не подав. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, те, що позов задоволено, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, а також, враховує принцип розумності та справедливості. Враховуючи наведене, а також положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає вимоги позивача щодо розподілу судових витрат такими, що підлягають задоволенню, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача 3500,00 грн витрат за надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати - судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved