Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] ( далі відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] на тій підставі, що була дружиною позивача, шлюб між ними розірвано за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14.03.2018 у справі №136/56/18, відтак припинились обставини, що стали підставою для набуття відповідачем права користування житловим приміщеннями належним позивачеві, однак відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити будинок та до цього часу продовжує там проживати. Позивач вважає, що подальше проживання відповідача у належному йому будинку є неможливим, оскільки житлова площа його становить 21,3 кв.м., він складається із двох житлових кімнат, однією із яких користується його дочка [PERSON] з малолітньою онучкою [PERSON] , а в іншій він не може проживати з колишньою дружиною [PERSON] , оскільки вони не є подружжям, перебувають у неприязних відносинах, що в свою чергу перешкоджає позивачеві здійснювати свої правомочності щодо належного йому нерухомого майна. Окрім цього [PERSON] має у власності житло за адресою: [ADDRESS] , яке успадкувала на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12.07.2022 у справі №136/683/22. На вимогу власника відповідач відмовляється добровільно виселитись з будинку, при цьому систематично вчиняє відносно нього домашнє насильство психологічного характеру, в результаті чого позивач змушений звертатись до органів поліції. Ураховуючи вимоги позивача на предмет дотримання пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, позивач вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такі пропорційності, що стало підставою звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач подала до суду відзив, відповідно до якого просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що з 2003 року по теперішній час вона проживає в приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , разом із своєю сім`єю, яка складається із двох доньок [PERSON] 1999 р-н. та [PERSON] 2005 р-н., а також онучки [PERSON] 2020 р-н. Будь - якого іншого житла у власності не має ні вона ні діти. У 2018 році їх шлюб із позивачем розірвано та останній з того часу по теперішній день не проживає з ними в будинку. Донька [PERSON] та онучка [PERSON] є членами сім`ї загиблого Захисника України, - [PERSON] , який раніше проживав разом із ними, але був мобілізований до Національної гвардії України та загинув під час захисту Батьківщини [INFO] . У зв`язку із смертю батька онучки, вона бере значну роль у її вихованні та догляді так як донька [PERSON] працює у ТМО Вінницький обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради «Вінницька станція екстреної медичної допомоги» на посаді фельдшера з невідкладних станів, та регулярно заступає на добові чергування, а в цей період часу вона доглядає онучку [PERSON] . Тривалий час у них відбуваються конфлікти із колишнім чоловіком [PERSON] , який звертається із позовами до Суду з метою висилити із вказаного будинку її разом із доньками та малолітньою онучкою. Однак, будь - якого, іншого житла вони не мають, надати певний термін для пошуку іншого житла [PERSON] не реагує. У 2018 році [PERSON] вже звертався до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом про усунення перешкод в користуванні належним на праві власності житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації (справа № 136/2042/18), однак рішенням від 19.12.2018 року суд відмовив у задоволенні вказаного позову, а 10.02.2019 року Вінницький апеляційний суд залишив без змін зазначене рішення суду першої інстанції, тим самим фактично підтвердив законність їх проживання у вище вказаному будинку. У даному позові [PERSON] знову посилається на факт їх розлучення та вказує це як юридичну підставу щодо втрати права користування та виселення її із будинку, тоді як вказаній обставині суд вже надавав оцінку. Окрім цього, [PERSON] відключав житло від всіх життєвоважливих комунікацій, внаслідок чого стосовно останнього складався протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 136/925/24). Рішенням суду у справі № 136/683/22 було визнано за нею право власності по спадщині за законом на будинок, однак право власності на нього вона ще не набула, при цьому вказаний будинок в даний час не придатний до проживання, адже у ньому відсутня справна система опалення, відсутнє водопостачання, вікна, дах та стіни в аварійному, що не дозволяє там проживати. Також при розгляді даної справи просила врахувати інтереси малолітньої онучки - [PERSON] 2020 р-н., яку донька [PERSON] виховує без батька, у зв`язку із чим вона займається її доглядом та вихованням, адже мати працює у складі екіпажу екстреної медичної допомоги та регулярно заступає на добові чергування. З огляду на викладене виселення її із будинку значно погіршить становище як онучки так і дочки, оскільки з метою самостійного здійснення догляду за дитиною, паралельно із цим вони залишаться без основного джерела доходу. Інші заяви по суті не подавались учасниками цивільного процесу. Ухвалою суду від 13.11.2024 було залишено без руху позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права та виселення та надано позивачу строк для усунення недоліків тривалістю у 10 днів з дня отримання копії ухвали. 28.11.2024 ухвалою суду позовну заяву [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням та виселення, - повернуто позивачеві. 05.12.2024 ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням шляхом виселення, розгляд справи вирішено здійснити за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін, повідомлення відповідача - [PERSON] здійснювати через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. 08.07.2025 ухвалою суду у задоволенні заяви [PERSON] про залучення до участі у справі в якості, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Липовецької міської ради Вінницького району, - відмовлено, також відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 30.09.2025 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що між ними із відповідачем шлюб припинено у 2018 році, між ними із колишньою дружиною склались усталені неприязні відносини ще за їх шлюбу, у зв`язку із неможливістю проживання та уникнення конфліктних ситуацій він змушений був залишити житло, яке будували та йому подарували його батьки, яких відповідач зневажала. Відповідач не допускає до належного йому нерухомого майна, змінила замки на вході у подвір`я, на хвіртці, на вхідних дверях будинку, господарських прибудов, постійно чинить перешкоди, а коли він приходив, то викликає працівників поліції, провокує на скандали, у зв`язку із чим порушується його права на мирне володіння належним йому майном та здійснення своїх правомочностей стосовно нього. При цьому зазначив, що відповідач має інше житло, має кошти, оскільки придбала транспортний засіб, яким користується, відтак є фінансово спроможною аби покращувати свої житлові умови у належному їй житловому будинку, однак у добровільному порядку належне йому житло не звільняє. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити, вказуючи, що з 2003 року вона проживає у спірному житловому будинку по даний час та несе витрати по його утриманню, сплачує комунальні платежі, покращувала його шляхом заміни вікон та переклеювала шпалери, у будинку проживають їх діти та онука, іншого житла вони не мають, тому й вона не має наміру покидати житловий будинок. Тоді як житловий будинок який вона успадкувала, у ньому жодного дня не проживала, він є непридатний до проживання, відсутні комунікації, потребує капітальних ремонтних робіт та великих коштів, яких вона не має. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Договору дарування житлового будинку який був укладений 13.12.2004 (а.с.7), [PERSON] являється власником житлового будинку за [ADDRESS] , житловою площею 21,3 кв. м. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори 13.12.2004 та зареєстрований в реєстрі за №2505, а також його реєстрацію здійснено в установленому законом поряду КП «Вінницьке обласне об`єднане БТІ». Відповідно до рішення Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області за №165 від 29.11.2012 (а.с.20), було проведено упорядкування будинків по [ADDRESS] та змінено нумерацію з № [NUMBER] на [ADDRESS] . Як слідує зі змісту Витягу 54 сесії 8 скликання рішення Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області за №1463 від 21.07.2023 (а.с.19), вулицю Декабристів в місті Липовець було перейменовано на вулицю Пилипа Орлика. Згідно Талону-повідомлення Єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви №1836 (а.с.23) встановлено, що 05.04.2024 [PERSON] звертався до ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області із заявою прийняти міри до його колишньої дружини [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] та здійснює перешкоди в користуванні йому земельною ділянкою. За наслідками перевірки вказаної заяви листом за підписом начальника ВП №4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області (а.с.21) Мельнику Р.В. роз`яснено його право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства. Аналогічну відповідь було направлено ВП №4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області (а.с.22), з приводу звернення [PERSON] від 24.04.2024. Із свідоцтв про народження (а.с.31, 32), встановлено, що сторони спору [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , 1999 року народження, та [PERSON] , 2005 року народження. 05.08.2017 [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , у зв`язку із чим змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.33). 14.03.2018 рішенням Липовецького районного суду Вінницької області (а.с.54) було розірвано шлюб між [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), який зареєстрований виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області 26.06.1997 року, актовий запис № 5, залишено [PERSON] прізвище " [PERSON] ". Зазначене рішення набрало законної сили 14.04.2018. Із довідки виданої Липовецькою міською радою Вінницького району Вінницької області від 01.05.2024 за №2083 (а.с.74) встановлено, що до складу сім`ї [PERSON] входять: діти [PERSON] , [PERSON] , внучка [PERSON] , які проживають без реєстрації з 22.04.2024 по теперішній час в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть (а.с.77) встановлено, що [INFO] помер [PERSON] [PERSON] має право на пільги встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) захисників України, на що вказує посвідчення серія [NUMBER] . [PERSON] працює у філії Комунального некомерційного підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів центрального відділення екстреної медичної допомоги згідно наказу про прийняття від 25.07.2018 №120-ОС по теперішній час, графік чергування по змінах з 08:00 до 20:00 та з 20:00 до 08:00 години. Відповідно до довідки виданої Управлінням соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації від 06.09.2024 за №4116 (а.с.79) [PERSON] має статус члена сім`ї загиблого (померлого) захисника. Із відповідей направлених в адресу [PERSON] та [PERSON] ВП №4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області (а.с.80, 81), встановлено, що за наслідками ініційованих першими заяв від 07.05.2024, які зареєстровані за №2405, 2406 було складено матеріали про адміністративні правопорушення стосовно [PERSON] за ст.173-2 ч.1 КУпАП. 19.12.2018 рішенням Липовецького районного суду Вінницької області у справі №136/683/22 було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області про усунення перешкод в користуванні належним на праві власності житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації. Зазначене судове рішення було предметом перегляду апеляційною інстанцією, за наслідками якого постановою Вінницького апеляційного суду від 14.02.2029 залишено без змін рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19.12.2018 у справі №136/683/22 (а.с.88-92). Із платіжних квитанцій (а.с.93-95) встановлено, що [PERSON] здійснювала проплати за спожитий газ по о/р [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , - 16.03.2021, 11.08.2021, 01.12.2023. 12.07.2022 рішенням Липовецького районного суду Вінницької області було задоволено позов [PERSON] до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, яким встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] з 2015 року по день її смерті [INFO] , де [PERSON] залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: [ADDRESS] . Встановлено юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно належав [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення набрало законної сили 12.08.2022. Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.147) встановлено, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 30.06.2025 за [PERSON] . Згідно довідки виданої КП «Липовець водоканал» Липовецької міської ради (а.с.99), за адресою по [ADDRESS] , послуги з водопостачання та водовідведення не надаються. Із Витягів з реєстру територіальної громади (а.с.15-18) встановлено, що місце проживання [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] до 22.04.2024, з 23.08.2024 місце проживання [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] (а.с.107); зареєстроване місце проживання [PERSON] з 18.07.2024 по 07.08.2024 значитися в [ADDRESS] (а.с.131). Відповідно до довідки виданої КП «Комунсервіс» Липовецької міської ради (а.с.132), [PERSON] працює на посаді старшого комірника та отримує заробітну плату середні1й розмір якої до виплати на місяць становить 12 009,70 грн. Відповідно до Виписки по картковому рахунку (а.с.137-140), [PERSON] користується кредитною лінією в АТ «Ощадбанк». 25.06.2024 Липовецьким районним судом Вінницької області було винесено постанова у справі №136/925/24, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту який мав місце 07.05.2024 з приводу нецензурної лайки та образ зі сторони [PERSON] в адресу дочки [PERSON] . Судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, позивачеві належить житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований на праві особистої приватної власності, а відповідач вселилась до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власником. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Повертаючись до обставин даної справи, суд звертає увагу на баланс інтересів сторін цього спору з урахуванням зазначених вище норм, що регулюють вирішення даного спору та вже усталеної судової практики з вирішення тотожних справ. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , який отримав його від батьків у дар, а житлова площа будинку становить 21,3 кв.м. та він має дві житлові кімнати. Сторони цього спору перебували у зареєстрованому шлюбі мають двоє дітей - дочок, які наразі повнолітні та онуку, які проживають у зазначеному вище будинку без реєстрації з 22.04.2024 по теперішній час. Шлюб сторін розірвано за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14.03.2018 у справі №136/56/18, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що житловий будинок складається із двох житлових кімнат, однією із яких користується відповідач [PERSON] , а іншою - його дочка [PERSON] з малолітньою онучкою [PERSON] , інша дочка [PERSON] навчається та проживає у м. Вінниця та приїздить додому. Сторони з 2018 року не є подружжям, між ними склались усталені неприязні відносини, що стало приводом неодноразового звернення до правоохоронних органів, між ними втрачено будь-яке взаєморозуміння, що вони підтвердили у судовому засіданні. Як було встановлено, позивач залишив належний йому житловий будинок та змушений проживати у будинку своїх батьків після припинення шлюб. Суд при вирішенні даної справи оцінює зазначені обставини з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Отож проживання позивача у житловому будинку, який має лише дві жилі кімнати, за встановлених вище обставин даної справи, є унеможливлений. Також судом встановлено, що 12.07.2022 рішенням Липовецького районного суду Вінницької області було встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] з 2015 року по день її смерті [INFO] , де [PERSON] залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення набрало законної сили 12.08.2022, право власності було зареєстровано за [PERSON] . В силу приписів ст.82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що житловий будинок власником якого стала відповідач за рішенням суду від 12.07.2022 та право власності на який за нею зареєстровано як на повноцінний об`єкт нерухомого майна та у якому вона спільно проживала однією сім`єю із [PERSON] з 2015 року по день її смерті [INFO] , та залишилася проживати по час звернення до суду із позовом у згаданій справі за адресою: [ADDRESS] був придатним для проживання. Доводи відповідача надані у судовому засіданні щодо непроживання у зазначеному житловому будинку спростовуються вказаним судовим рішенням, яким встановлені вказані обставини. Тоді як докази у вигляді фотознімків, на яких відображені стіни кімнат житлового будинку та зафіксовано його зовнішній вигляд, суд визнає неналежними доказами, так як із них не можливо ідентифікувати з якого житла здійснено фотознімки, а іншого не встановлено. Суд враховує, що у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності у відповідача іншого житла. Обставини щодо наявності між сторонами тривалих неприязних відносин, конфліктних ситуацій, неможливість знайти компорміс та звернення до органів поліції підтвердили сторони спору в судовому засіданні. Вирішуючи даний спір суд досліджує питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом прав відповідача як колишнього члена його сім`ї на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя ст.12 ЦПК). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за обставин даної справ и вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, у світлі статті 8 Конвенції у відношенню до відповідача відповідає такій пропорційності, доведені належними та допустимими доказами з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, [PERSON] має у власності житловий будинок, офіційно працевлаштована, має дохід, відтак може облаштовувати своє власне житло та побут у ньому, тоді як доводи відповідача про необхідність її залишення у будинку з підстав надання допомоги у вихованні онучки не можуть бути прийняті як вагомі аргументи щодо залишення її права користування таким об`єктом, оскільки виконувати свої обов`язки щодо надання допомоги дитині у вихованні онуки вона не позбавлена у спосіб проживання у власному будинку. При цьому, обставини встановлені рішенням від 19.12.2018 у справі № 136/2042/18 не є тотожними у даній справі. Право особи на справедливий судовий розгляд забезпечується і конкретизується, зокрема, через право на мотивоване судове рішення, що також відображається у практиці ЄСПЛ. ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях. Хоча ЄСПЛ і наголошує, що ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи. За обставин даної справи, суд вважає, що припинення користування відповідача належним позивачеві житловим будинком не буде для неї непропорційний та надмірним тягарем. Тоді як встановлено, що права позивача порушені, у контексті статті 8 Конвенції, відтак необхідно зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Дотримуючись балансу захисту права власності позивача, відповідача як колишнього члена його сім`ї, суд зауважує, що остання втратила право на користування будинком, оскільки вже не є членом його сім`ї, не зареєстрована у спірному житловому будинку. Таким чином, інтереси позивача, як власника житла перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, забезпечена іншим житловим приміщенням. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності, відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, доведені належними доказами, права інших осіб не будуть порушені, відтак позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України, а оскільки позов задоволено у повному обсязі, то судові витрати підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved