Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 12.10.1996 позивачка та відповідач перебували у шлюбі, який розірвано 18.02.2025 рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області. В період шлюбу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10.07.2007 набуто майно у вигляді об`єкта незавершеного будівництва недобудованого житлового будинку технічною готовністю 60% з прилеглими надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач порушує право позивачки на користування та розпорядження будинком, а [PERSON] вважає домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, вона звернулась до суду та просить визнати за нею право власності на частку нерухомого майна. 06 серпня 2025 року ухвалою суду у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30 жовтня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд цивільної справи. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи за ї відсутності. Представник [PERSON] адвокат Бондаренко С.Г. підтримав заявлені позовні вимоги, уточнивши їх в частині розрахунку розміру частки, на яку позивачка просить визнати право власності. Оскільки останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача та третьої особи є адреса, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, суд не мав можливості у встановленому порядку перевірити їх зареєстроване місце проживання, тому вони викликалась до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. А третя особа також шляхом направлення судової кореспонденції на адресу реєстрації як внутрішньо переміщеної особи. Зазначена кореспонденція повернулась до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на те, що відповідач та третя особа в жодне судове засідання не з`явились, на виконання вимог ч.\~11 ст.\~128 ЦПК України та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності, відзиву на позов та пояснень третьої особи не подали, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних документів та ухвалити зі згоди представника позивачки заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, заслухавши представника позивачки, суд доходить таких висновків. Встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12.10.1996 по 18.02.2025 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/41/25. В період шлюбу [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 10.07.2007 набуто майно у вигляді об`єкта незавершеного будівництва недобудованого житлового будинку технічною готовністю 60% з прилеглими надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент розгляду справи за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками об`єкта незавершеного будівництва, недобудованого житлового будинку (реєстраційний номер майна 19467848) є відповідач [PERSON] (3/4 частки) та спільний син сторін [PERSON] , якому батько подарував 1/4 частку незавершеної будівництвом нерухомості. При цьому місце проживання всіх учасників справи за відомостями паспортів зареєстровано у вказаному вище недобудованому житловому будинку. Отже, судом встановлений факт придбання спірного майна [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 370, ст. 372 ЦК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відтак, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям. Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19). Необхідно відмітити, що матеріали справи не містять відомостей про укладення між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] будь-яких угод щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, його поділу чи виділу за час шлюбу чи після його розірвання. Також відповідачем не надано жодних доказів на спростування наведених в позові обставин та не доведено, що джерелами набуття права власності на спірне майно були особисті кошти [PERSON] або кошти, отримані від продажу належних особисто останньому об`єктів. Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва недобудований житловий будинок технічною готовністю 60% з прилеглими надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, встановленої нормами ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, позивачка має право на частку у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved