Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просить суд витребувати в порядку віндикації із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , 2-кімнатну квартиру загальною площею 43.8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1765950763101. В обґрунтування позову зазначає, що між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №2008/0808/45-051 від 15 серпня 2008 року, згідно умов якого позивачу позичальнику банк надав кредит в розмірі 22000 доларів США строком з 15.08.2008 року по 15 серпня 2036 року. В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором укладено договір іпотеки № №2008/0808/45-051 від 15.08.2008 року. Предметом іпотеки визначено квартиру загальною площею 43,8 кв. [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1765950763101. У відповідності до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 правонаступником ВАТ «Сведбанк» в зазначених правовідносинах з [PERSON] стало ПАТ «Дельта Банк». 12.02.2019 державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Тетяна Василівна здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 43,8 кв. [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк». Новим власником зазначеної нерухомості наразі є [PERSON] . Позивачка вважає, що перереєстрація права власності та відчуження спірної нерухомості (вибуття поза волею Позивача) відбулася з грубим порушенням норм чинного законодавства України з огляду на те, що: реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті без згоди на це [PERSON] ; в договорі іпотеки, який став підставою для реєстрації права власності, відсутнє іпотечне застереження, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався; повідомлення про вручення вимоги містить підпис не Позивача, а іншої особи, що свідчить про неналежне повідомлення останнього про намір Банку звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, вимога за статтею 37 закону України про іпотеку не направлялась; оцінку предмету іпотеки перед зверненням стягнення порядку банком проведено не було; наявні підстави витребувати предмет іпотеки від особи ( [PERSON] ), яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ухвалою суду від 21.04.2025 було відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні. У підготовчому провадженні судом були здійсненні процесуальні дії, розглянуті клопотання представника позивача, витребувано у Національного банку України докази у справі. Відповідачі, третя особа заяв по суті справи, будь-яких клопотань у справу до закриття підготовчого засідання не подали. Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 16.10.2025 було закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ "Дельта Банк" в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, [PERSON] , Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] , про витребування майна із чужого незаконного володіння, до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Індустріального районного суду м. Харкова на 27.11.2025 на 13-00 год. У судовому засіданні взяли участь представник позивачки та представник відповідача, ПАТ "Дельта Банк", надали усні пояснення щодо заявленого позову. Інші учасники в судове засідання не з`явились, були повідомлені про судове засідання належним чином в порядку статті 128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду чи будь-яких пояснень суду не надали. Отже, судом було постановлено розглядати справу за відсутності учасників, які не з`явились в судове засідання, на підставі заяв по суті справи та пояснень сторін, що відповідає вимогами статті 223 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні обставини. Між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №2008/0808/45-051 від 15 серпня 2008 року, згідно умов якого позивачу позичальнику банк надав кредит в розмірі 22000 доларів США строком з 15.08.2008 року по 15.08.2036 року. В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором укладено договір іпотеки №2008/0808/45-051 від 15.08.2008 року. Предметом іпотеки визначено квартиру загальною площею 43,8 кв. [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1765950763101. У відповідності до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 правонаступником ВАТ «Сведбанк» в зазначених правовідносинах з [PERSON] стало ПАТ «Дельта Банк». 12.02.2019 державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Тетяна Василівна здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 43,8 кв. [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк». А новим власником зазначеної нерухомості наразі є [PERSON] . Відповідно до укладеного між сторонами договору іпотеки №2008/0808/45-051-Z-1 від 15 серпня 2008 року з метою забезпечення належного виконання боржником грошових зобов`язань за договором про надання кредиту, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,8 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях і отримує право вимоги до боржників щодо повного, реального та належного виконання ними обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, ПАТ «Дельта Банк» має право в рахунок виконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність в порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 7 цього ж Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки у серпні 2008 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно пункту 11 Іпотечного договору, укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним). Пунктом 12 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. За рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки і в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених умов. Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки Отже, суд вважає підтвердженими ті обставини, що між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір іпотеки, який містив іпотечне застереження, яке є по суті договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначені обставини не заперечуються по суті учасниками справа та встановлені у Рішенні Харківського апеляційного суду у справі 644/9100/15-ц від 15.03.2017. 15.02.2019 року державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Тетяна Василівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45537828 від 15.02.2019, про реєстрацію права власності на спірну нерухомість за ПАТ «Дельта Банк», як за іпотекодержателем. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 405648345, що міститься в матеріалах справи, державна реєстрація права власності ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно відбулась на підставі рекомедованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, виданий 06.09.2018, видавник: Укрпошта; іпотечний договір, серія та номер: 1178, виданий 15.08.2008, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова О.В.; виписка з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 за р.№1306,1307, серія та номер: 184, виданий 05.02.2019, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. Також, як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45537828 від 15 лютого 2019 року державна реєстрація права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк» було прийняте на підставі ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Розглядаючи дотримання іпотекодержателем вимог діючого законодавства при набутті права власності на нерухоме майно, що належало позивачці, суд зазначає таке. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент набуття права власності відповідачем на предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції яка діяла на момент набуття права власності відповідачем на предмет іпотеки для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Отже, при здійсненні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки державний реєстратор повинен був перевірити, зокрема, наявність копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Зазначені документи були перевірені державним реєстратором, ці документи перелічені в якості підстави перереєстрації права власності згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 405648345. Пояснення позивачки щодо того, що Позивач, як іпотекодавець, не був належним чином повідомлений про намір Банку звернути стягнення на предмет іпотеки спростовуються доказами, наданими у матеріали справи, а саме листом-вимогою від 04.09.2018 та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Укрпошти від 06.09.2018. Заперечення позивачки щодо того, що зазначене повідомлення не було їй вручене суд вважає не доведеним, позивачкою не надані жодні докази на підтвердження цих доводів, ані звернення до Укрпошти щодо встановлення обставин вручення повідомлення, ані матеріали про наявність кримінального провадження на підтвердження факту підробки її підпису, як про це заявляв представник позивачки, тощо. Щодо заперечень представника позивача про те, що лист-вимога від 04.09.2018 стосувались повідомлення, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку», і не є повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки спростовуються змістом зазначеного повідомлення, в якому йдеться як і про необхідність усунути порушення кредитного договору, так і строки і намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, у п.49 постанови від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Суд вважає належним виконанням ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є сам факт надсилання вимоги про усунення порушення. Вручення поштового відправлення вже залежить від поведінки одержувача. Крім того, згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №222/1402/16-а напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання грунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано. Зазначеним спростовуються доводи позивача про те, що іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки не у встановлений договором та законом спосіб, також суд вважає доведеними ті обставини, що позивачка була повідомлена про намір ПАТ «Дельта Банк» отримати у власність предмет іпотеки у встановленому законом порядку. Щодо заперечень позивача відносно того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті без згоди на це Позивача і, отже, є незаконною, суд зазначає таке. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Згідно з Законом України «Про споживче кредитування», встановлено, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Позивачем не надано суду доказів того, що кредитний договір №2008/0808/45-051 від 15 серпня 2008 року, згідно умов якого позивачу як позичальнику банк надав кредит в розмірі 22000 доларів США строком з 15.08.2008 року по 15 серпня 2036 року є саме споживчим кредитом. Крім того, позивачка зазначає про те, що оцінку предмету іпотеки перед зверненням стягнення порядку банком проведено не було. Висновок про те, що оцінка майна перед набуттям майна у власність зроблена позивачкою зважаючи на те, що ані матеріали реєстраційної справи, ані відповідний витяг з реєстру прав на нерухоме майно не містять посилання на проведення оцінки спірної нерухомості на дату позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, суд зазначає про те, що пункт 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції яка діяла на момент набуття права власності відповідачем на предмет іпотеки для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, державна реєстрація права власності іпотекодержателя на іпотечне майно відбувалась за умови надання державному реєстратору переліку документів, який не включав в себе експертний звіт про оцінку майна. Вартість майна, за якою АТ «Дельта Банк» набув його у власність, ані в витязі з реєстру прав на нерухоме майно ані в рішенні державного реєстратора не зазначена., що не виключає ту обставину, що такий звіт міг бути наявний на момент проведення реєстрації права власності. Позивачка не оспорювала та оспорює, наскільки відомо суду, вартість за якою предмет іпотеки був набутий у власність банком та на стягує з банку перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 12.3.1. Договору іпотеки, зокрема зазначено, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому Сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці Предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. У судовому засіданні представник відповідача, ПАТ «Дельта Банк», посилався на норми договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, які передбачають, як і Закону України «Про іпотеку» проведення незалежної оцінки для визначення вартості майна. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо тлумачення принципу добросовісності правочину. Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. (Постанова Верховного суду у справі № 607/11746/17 10 березня 2021 року). На даний момент, право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Згідно ст.ст.316, 317, 321, 330, 388 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових ріш ень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Набувач визнається добросовісним, якщо на час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України. Відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду у справі № 761/17557/15-ц від 14.06.2023 р., кінцевий власник квартири є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, якщо до придбання спірної квартири він зробив всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мав «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії щодо придбання нерухомості відповідно до виданих державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно і у нього не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними. Як зазначено у відповіді Національного Банку України, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, що міститься у матеріалах справи, згідно з Актом від 18.06.2025 №4 «Про вилучення для знищення документів ПАТ «Дельта Банк» за 2011-2019 р.р., не внесених до Національного архівного фонду», документи (справи) тимчасового (до 10 років зберігання), у тому числі листування щодо об`єктів нерухомості та майна банку» за 2016-2019 рр. були вилучені і знищені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання. На думку суду, витребування майна у добросовісного набувача можливе виключно за наявності всіх встановлених законом підстав, за відсутності сумнівів у тому, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею та що дійсно, придбано у особи, яка не мала права його відчужувати. І такі підстави не можуть ґрунтуватись на припущеннях., в даному випадку на припущеннях щодо відсутності оцінки майна, надання якої не вимагалось при проведенні державної реєстрації права власності. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено свої позовні вимоги. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, то судові витрати слід покласти на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed