Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Комунальне підприємство теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради (далі КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР) звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії в сумі 68 938, 21 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР здійснює забезпечення тепловою енергією житла за адресою: [ADDRESS] , яке займає [PERSON] . Відповідач своїх зобов`язань у частині оплати послуг з централізованого опалення та постачання теплової енергії належним чином не виконує, внаслідок чого за період з 01 лютого 2016 року по 01 жовтня 2024 року виникла заборгованість за отримані послуги на загальну суму 68 938.21 грн. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач подав відзив на позов. Вимоги позивача вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки заявлено вимоги про стягнення заборгованості за 8 років 8 місяців починаючи з 01 лютого 2016 року. Доказів переривання позовної давності не надано. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження суми заборгованості по чергових щомісячних платежах, оскільки умовами договору передбачено сплату за надані послуги кожного місяця. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Присутня в судовому засіданні представник відповідача адвокат Коцюба Н.Я. просила відмовити у позові з підстав викладених у відзиві та застосувати строк позовної давності. Судом встановлено, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР здійснює забезпечення централізованого опалення, постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про осіб зареєстрованих за адресою [ADDRESS] за період з 01.10.2021 року по 01.10.2024 року встановлено, що відповідач з 04 квітня 2016 року зареєстрований по [ADDRESS] . Вказані обставини щодо реєстрації відповідача за адресою [ADDRESS] підтверджуються також відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру за № 1034457 від 15.01.2025 року та не заперечується відповідачем. Як слідує з актів про запуск системи опалення в роботу в опалювальний період від 09 жовтня 2015 року, від 10 жовтня 2016 року, 23 жовтня 2017 року, від 22 жовтня 2018 року, від 02 листопада 2019 року, від 16 жовтня 2020 року, від 12 жовтня 2021 року, від 04 листопада 2022 року та від 17 жовтня 2023 року, складених КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, позивач в опалювальні періоди з 2015 року по 2024 рік надавав послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що між КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР та відповідачем склались фактичні договірні відносини, за якими позивачем були надані послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії, а відповідач ці послуги прийняв та зобов`язувався здійснювати їх оплату. Разом з тим, відповідач належним чином не виконував зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та постачання теплової енергії. Згідно виписки з особового рахунку про заборгованість за послуги з постачання теплової енергії від 04 жовтня 2024 року за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] встановлено, що у відповідача є заборгованість, яка за період з 01 лютого 2016 року по 01 жовтня 2024 року становить 68 938.21 грн. Окрім того, з вказаного розрахунку вбачається, що відповідач будь-яких оплат самостійно не здійснював. Оплата на суму 8121.59 грн за вказаний період здійснена внаслідок примусового виконання рішень суду від 17.09.2013 року та від 22.03.2016 року, що визнала у судовому засіданні представник позивача та підтверджується довідкою про оплату по особовому рахунку [NUMBER] від 04.10.2024 року. З письмового повідомлення за №2502/17/201 від 21 серпня 2024 року, надісланого на адресу відповідача, вбачається, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР повідомило відповідача про наявність станом на 01 серпня 2024 року заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у сумі 68 101.09 грн та необхідність сплатити заборгованість впродовж 15 днів. Станом на даний час заборгованість відповідачем не сплачена. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами спору, є правовідносинами, пов`язаними з наданням послуг централізованого опалення та постачання теплової енергії, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» та іншими нормативно-правовими актами України. Так, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно з вимогами п. п. 6, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач) (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу. Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити вартість послуг з централізованого опалення та постачання теплової енергії, якщо він фактично отримував таку послугу. Факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц, де встановлено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. З матеріалів справи встановлено, що позивач здійснює забезпечення помешкання відповідача теплопостачанням, у тому числі надавав послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в період з 01 лютого 2016 року по 01 жовтня 2024 року. Відповідач не вносив оплати за спожиті послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість на суму 68 938.21 грн, про що свідчить виписка з особового рахунку. Відповідачем не надано суду іншого розрахунку заборгованості та не спростовано долученого позивачем. Більше того, відповідач не заперечує по суті заявлені позовні вимоги, лише просить застосувати строки позовної давності. Щодо строків позовної давності, суд зазначає таке. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з вимогами частини першої статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Встановлено, що позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги з 01 лютого 2016 року по 01 жовтня 2024 року. Із позовом до суду позивач звернувся 14 січня 2025 року. Постановою КМУ за №211 від 11 березня 2020 року на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин, який неодноразово був продовжений та тривав до 30 червня 2023 року. Відповідно до вимог ст. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції чинній станом на 01 січня 2022 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з вимогами ст. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в чинній редакції) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи те, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, на час дії якого строк позовної давності продовжується, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення починаючи з 12 березня 2017 року (в межах трирічного строку позовної давності від дати оголошення карантину). Згідно з вимогами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу або іншого обов`язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. У постановах Верховного Суду КЦС ВС від 30 травня 2018 року у справі N 161/20278/14-ц, КЦС ВС від 13 січня 2020 року у справі N 442/5498/16-ц зроблено висновок, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові ВС від 11.09.2019 р. у справі № 623/99/17 погашення боргу не позичальником, а іншою особою за відсутності доказів надання позичальником згоди або доручення такій особі на вчинення цих дій не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності. Судом не встановлено, що відповідачем протягом вказаного періоду вчинено дії, які свідчать про визнання ним боргу або іншого обов`язку та переривали строк позовної давності. Безпідставними є доводи позивача про те, що відповідач самостійно звертався до відповідних установ з метою отримання субсидії, яка була частково зарахована на погашення боргу за спожиту теплову енергію, чим вчиняв дій щодо визнання боргу та переривання строку позовної давності. Суд вважає, що такі дії відповідача не є добровільним погашенням боргу та не свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, а тому судом не встановлено факту переривання строку позовної давності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в межах строків позовної давності з 12 березня 2017 року по 01 жовтня 2024 року в розмірі 60 671 грн 08 коп (68938.21 грн - 8267.13 грн нарахування станом на березень 2017 року). Крім того, на підставі вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2664.88 грн (60 671.08*3028/68 938.21), пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial