Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із вказаною заявою. В обґрунтування вимог вказує, що їй на підставі договору дарування належить 33/50 частки житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . При виявленні наміру реалізації свого права власності нею було виявлено розбіжності при написанні її анкетних даних (прізвища) у вказаному документі. Можливості виправити допущену помилку у позасудовому порядку на даний час немає, зважаючи на відсутність механізму внесення змін до документа. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд встановити факт належності їй договору дарування, посвідченого Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 19.12.1986 року за № 3-4096. Ухвалою судді від 13.09.2025 року у справі було відкрито провадження та призначено судове засідання. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду спри був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності заявниці правовстановлюючого документу. Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно із листом Верховного Суду України 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори 19.12.1986 року за № 3-4096 [PERSON] набула у власність 33/50 частки житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Зі змісту вказаного документу вбачається, що при його видачі була допущенна помилка в написанні прізвища заявниці, а саме вказано « [PERSON] », замість вірного « [PERSON] ». Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Луцьким РВ УМВС України у Волинській області 02.09.2002 року та картки фізичної особи-платника податків анкетні дані заявниці вказано як « [PERSON] » (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що виправлення розбіжності написання прізвища заявниці у документі в позасудовому порядку не виявляється можливим, зважаючи на відсутність механізму внесення таких змін. Вказана невідповідність в зазначенні реквізитів по батькові особи, перешкоджають [PERSON] реалізувати своє право власності в повній мірі (а.с.9). Досліджені судом докази вказують на належність розглядуваного договору дарування [PERSON] . На переконання суду, наявність розбіжності в написанні прізвища особи у вказаних документах виникла внаслідок перекладу її імені з російської на українську мову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене, на підставі\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~та

Outcome: approved