Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

представник заявника [PERSON] адвокат Загвойська О. В. звернулась до суду, через систему «Електронний суд», із заявою в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 місяців, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав: заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань менше 200 м. до місця проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити контактувати з постраждалою особою [PERSON] особисто і через третіх осіб; заборонити переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з постраждалою особою [PERSON] . Заяву обґрунтовує тим, що [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , є колишнім чоловіком заявника. Протягом тривалого періоду часу, зокрема останніх трьох років, заявник систематично потерпає від домашнього насильства з боку заінтересованої особи. Незважаючи на припинення шлюбних відносин, останній, користуючись спільним місцем проживання, демонструє агресивну, конфліктну та непередбачувану поведінку, яка виявляється як у формі психологічного, так і фізичного насильства. Протягом трьох останніх років він, як правило, у стані алкогольного сп`яніння, вчиняє щодо заявниці домашнє насильство, а саме: діяння психологічного та фізичного насильства, що виражається у: систематичних словесних образах, використання нецензурної лайки, приниження честі та гідності заявника, постійні погрози фізичної розправи, залякування, висловлювання, спрямовані на приниження її гідності та обмеження її волевиявлення. Такі дії викликають у заявника відчуття страху за власну безпеку, емоційну невпевненість, стан безпорадності та завдають шкоди її психічному здоров`ю. Також у завданні ляпасів, стусанів, штовхання, щипання та інші умисні дії, що порушують особисту недоторканність заявника, завдають їй фізичного болю, а також поглиблюють емоційну травматизацію. На неодноразові зауваження та прохання припинити таку поведінку, заінтересована особа не реагує, натомість часто переходить до ще більш агресивної поведінки починає скандали, підвищує голос, погрожує фізичною розправою. На пропозиції заявника звернутися за спеціалізованою допомогою та пройти лікування від алкогольної залежності заінтересована особа відмовляється. Унаслідок такої поведінки заявник перебуває у постійному психологічному напруженні, змушена щоденно відчувати страх за власну безпеку та життя у власному домі, не може повноцінно відпочивати та здійснювати звичайні побутові та трудові функції. Домашнє насильство з боку заінтересованої особи має систематичний характер та призводить до триваючої психологічної травматизації заявника. З огляду на загрозливий характер поведінки заінтересованої особи, заявник неодноразово, починаючи з 2022 року, зверталася за захистом до правоохоронних органів. Попри проведені з заінтересованою особою профілактично-роз`яснювальні бесіди, винесення йому офіційних попереджень про недопустимість вчинення домашнього насильства та неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності, він не зробив належних висновків і не змінив своєї поведінки. Це свідчить про стійку зневагу заінтересованої особи до вимог закону, рішень суду та прав заявник на безпечні умови життя. Таким чином, поведінка заінтересованої особи носить систематичний, умисний та суспільно небезпечний характер, відповідає ознакам домашнього насильства (психологічного та фізичного) у розумінні чинного законодавства України, створює для заявника реальну та постійну загрозу її життю, здоров`ю, честі та гідності, позбавляє її можливості безпечно проживати у власному житлі та вести нормальне повсякденне життя. Усі вищенаведені обставини в сукупності обґрунтовують необхідність застосування до заінтересованої особи додаткових, більш тривалих та ефективних заходів захисту прав заявника, спрямованих на припинення домашнього насильства та запобігання його повторенню в майбутньому. Заявник [PERSON] просила задовольнити заяву, зазначила, що [PERSON] , який є її колишнім чоловіком, зловживає алкогольними напоями, систематично вчиняє по відношенню до неї домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, вона не почуєває себе у безпеці, коли перебуває з ним в одній квартирі, під час конфліктів змушена виходити з дому та тривалий час перебувати на вулиці, оскільки боїться клишнього чоловіка. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] адвокат Загвойська О. В., заявлені вимоги підтримала у повному обсязі з мотивів, викладених у заяві про видачу обмежувального припису та просила таку задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] заперечив щодо задоволення заяви, зазначив, що у них з колишньою дружиною [PERSON] напружені відносини, вона хоче його виселити із квартири, постійно викликає працівників поліції. Свідок [PERSON] , яка допитана у судовому засіданні, пояснила, що вона є дочкою заявника та заінтересованої особи, [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство відносно [PERSON] , як фізичного так і психологічного характеру. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Положеннями ст.\~21\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24, п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. При цьому, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи 05.11.2025 року відносно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис серії АА № 313763 строком на 9 діб із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи [PERSON] , забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та із забороною в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою /а.с. 17/. Згідно змісту термінового заборонного припису щодо [PERSON] працівниками поліції зафіксовано факт вчинення ним домашнього психологічного та фізичного насильства щодо заявника [PERSON] . Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 04.01.2023 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, того що [PERSON] 03.12.2022 року о 15.10 год., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє фізичне та психологічне насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] та сина [PERSON] , а саме штовхав, виражався нецензурними словами, погрожував фізичною розправою. Окрім цього, 03.12.2022 року, о 23 год. 00 хв., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] порушив терміновий заборонний припис АА № 278230 від 03.12.2022 року, та не покинув місце проживання потерпілої особи [PERSON] терміном на 5 діб з 20 год. 00 хв. 03.12.2022 року /а.с. 19-20/. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 31.03.2023 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, того що [PERSON] 19.02.2023 року близько 15:00 год. за адресою: [ADDRESS] , вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, а саме: ображав нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, шарпав та штовхав / а.с. 23-24/. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2024 року у справі № 201/8276/23, провадження № 61-207св24). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.03.2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23.01.2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді даної справи суд виходить із наявності встановлених фактів систематичного вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] відносно заявника, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, наведені заявником обставини містять ознаки застосування щодо неї заінтересованою особою домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою за адресою: [ADDRESS] , наближатися на відстань менше 200 м. до місця проживання постраждалої особи за адресою: [ADDRESS] та контактувати з постраждалою особою особисто і через третіх осіб, заборонити переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з постраждалою особою. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Так, суд вважає за можливе визначити відповідний строк у чотири місяці. При цьому, суд виходить з того, що такий строк наразі є достатнім для врегулювання питань, що виникають у зв`язку з ситуацією, яка склалась. Водночас суд роз`яснює, що за заявою осіб, визначених ст. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу (ст. 350-7 ЦПК України). Окремо суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 27 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» уповноважений підрозділ органу Національної поліції України бере на профілактичний облік кривдника з моменту виявлення факту вчинення ним домашнього насильства на встановлений законодавством строк і проводить з ним профілактичну роботу. У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне повідомити уповноважений орган Національної поліції України з приводу обставин домашнього насильства зі сторони [PERSON] та вирішити питання його профілактичного обліку на визначений судом строк.

Outcome: partial