Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

До Хаджибейського районного суду м.Одеси, діючи в інтересах [PERSON] , як його представник, заходами електронного суду звернувся адвокат Перебендюк Костянтин Олександрович, в якому просить визнати за [PERSON] майнові права на квартиру за будівельним номером [ADDRESS] , згідно Договору № 1-20-5/63 від 09.12.2021року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС». Ухвалою судді Хаджибейського районного суду м.Одеси від 20.08.25 року справу з посиланням на положення ст.30 ЦПК України направлено до Київського районного суду м.Одеси для розгляду за підсудністю. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.. Ухвалою від 06.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.11.25 підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] за участі третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадорр-Україна Плюс», Приватне підприємство «Юридична фірма «Консул» про визнання права власності, закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Перебендюк К.О. надав суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, в якій позоіні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Також в матеріалах справи міститься заява третьої особи ПП «Юридична фірма «Консул» про розгляд справи без участі їх представника, в якій зазначено, що заперечень протии задоволення позову немає. Відповідачем [PERSON] до суду надано заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи ТОВ «Кадорр-Україна плюс» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, відомості про що містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частинами 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені таки фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 19.11.2021року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір доручення на придбання, предметом якого є укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ТОВ «КАДОРР Україна ПЛЮС». На виконання умов договору доручення на придбання від 19.11.2021року [PERSON] та ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС» 09.12.2021року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна за № 1-20-5/63 відповідно до якого [PERSON] було придбано двокімнатну квартиру номер [ADDRESS] . Згідно до п.5.2 Договору № 1-20-5/63 сума договору визначена в розмірі еквівалентному 64574,79 доларів США, а п.5.4 договору визначено порядок оплати вартості квартири. Так, у період часу з лютого 2022 р. по квітень 2024 позивачем було сплачено : - 07.02.2022 р. в сумі 24732,66 фунтів стерлігнів або 33463,29 дол.США, що за курсом НБУ на 07.02.2022 (38,1657грн./ф.с.) становило 943939,28 грн.; - 09.02.2024 р. в сумі 10000,00 дол.США, що за курсом НБУ на 09.02.2022 (27,9932грн./дол.) становило 279932,00 грн.; - 23.04.2024 р. в сумі 10300,00 дол.США що за курсом НБУ на 23.04.2024 (39,7836грн./дол.) становило 409771,08 грн.; - 25.04.2024 р. в сумі 11540,00 дол.США, що за курсом НБУ на 25.04.2024 (39,4716грн./дол.) становило 455502,26 грн.; - а всього відповідачці було перераховано загальну суму 65303,29 (шістдесят тисяч триста три долари США 29 центів) (або в еквівалентні на дату зарахування за курсом НБУ - 2089144,62 грн.) тобто у повному обсязі вартість квартири, визначену п.5.2 Договору № 1-20-5/63 (виписки банку, квитанції додаються). Також, на виконання п.2.1. Договору доручення, відповідачці була надана довіреність від 19.11.2021 на укладення договору купівлі продажу квартири. У зв`язку з тим, що позивач абсолютну більшість часу перебуває в морі, довіреність в порядку п.1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 було засвідчено капітаном судна, на якому працює позивач. Листом (звітом) від 30.04.2024 [PERSON] повідомила про виконання договору доручення в частині внесення коштів за оплату квартири та на підтвердження надала довідку ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС», якою підтверджується факт повної оплати станом на 30.04.2024. Також, цим же листом, відповідачка зобов`язалася переоформити на ім`я позивача майнові права на належну йому квартиру у строк до 30.06.2024. Проте зобов`язання за договором доручення на придбання від 19.11.2021року у повному обсязі [PERSON] так і не виконали, жодних пояснень причин невиконання надано не було, зв`язок з відповідачкою відсутній. Разом з тим, позивачу від спільних знайомих стало відомо, що відповідачка виїхала поза межі України, та постійно перебуває у Франції та повертатися в Україну у зв`язку частими обстрілами м.Одеси не збирається. Відповідно, направлений 15.08.2024 лист вимога щодо виконання зобов`язань, а саме переоформлення договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна з ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС» на ім`я позивача був залишений відповідачкою без відповіді та задоволення. Невиконання належним чином взятих на себе зобов`язань за договором на придбання від 19.11.2021року [PERSON] , зумовило звернення позивача з дійсним позовом до суду. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України - «Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору…». Відповідно до ст. 525 Цивільного Кодексу України - «Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом». Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України - «Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)». Відповідно до ст. 629 Цивільного Кодексу України - «Договір є обов`язковим для виконання сторонами». Відповідно до ст.1000 ЦК України, 1. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. 2. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Згідно до ч.1 ст.1004 ЦК України, Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Відповідно до ст.1006 ЦКУ, Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Таким чином, відповідачка допустила порушення п.3 ч.1 ст.1006 ЦКУ, оскільки ухиляється від передання Довірителю отриманого за Договором доручення, а саме права на майнові права на квартиру згідно до Договору № 1-20-5/63 від 09.12.2021року, укладеного з ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС». Згідно до ст.15 ЦКУ ч.1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч.2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦКУ, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачено п.1) визнання права. Також відповідно й до ч.2 ст.16 ЦКУ, Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відтак, враховуючи прямий обов`язок відповідачки передати Довірителю все отримане за договором, що передбачений п.2.3 Договору та п.3 ч.1 ст.1006 ЦКУ, позовна вимога у вигляді зобов`язання відповідачки вчинення певних дій передачі майнових прав на квартиру не призведе до реального відновлення порушених прав та законних інтересах позивача, а отже не буде ефективним засобом відновлення порушених прав, відповідно до вищеописаних приписів та висновків Верховного Суду. Отже, єдиним реальним та ефективним способом відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, є позовна вимога у вигляді визнання майнових прав на квартиру за будівельним номером [ADDRESS] згідно Договору № 1-20-5/63 від 09.12.2021року. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови пункти, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частина 1 ст. 615 ЦК України наголошує на те, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Разом з тим, ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва, (частина четверта статті 331 ЦК України). Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, то купівля-продаж майнових прав - це виникнення правових передумов, необхідних для набуття у майбутньому права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, зокрема у Постанові КГС ВС від 03.08.2020 N 911/2139/19 під предметом позову розуміється певна матеріально правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі N 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) зазначено, що: "захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Встановивши під час розгляду справи, що позивачка повністю сплатила вартість пайового внеску за нерухоме майно, а також ту обставину, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки. ТОВ "Фірма "Консоль ЛТД" припинило діяльність, що ставить під сумнів можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про визнання майнових прав за позивачкою на об`єкт інвестування". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 в справі N 761/5156/13-ц (провадження N 14-425цс19) вказано, що: "під майновим правом слід розуміти "право очікування", що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі N 6-265цс16). Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування в суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права (наприклад, факту приналежності частки у загальному майні власників). Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивачки на спірне нерухоме майно, хоч вона і сплатила пайові внески у повному обсязі, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що є підстави для визнання за позивачкою майнових прав на квартиру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17 (провадження N 14-8цс21) зазначено, що: "13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи N 760/17864/16-ц (провадження N 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі N 761/20612/15-ц (провадження N 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі N 761/32696/13-ц (провадження N 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. Крім того, відповідно до п.5.4. Договору, У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору, зокрема не передачі майнових прав, майна або грошових коштів, отриманих від реалізації майна Довіритель за вибором на власний розсуд має право звернутися до суду з позовом про визнання права на майнові права або права власності на майно, отримане Повіреним у зв`язку з виконанням виконання даного договору або звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, у тому числі й упущеної вигоди.. Відтак, позовна вимога у вигляді визнання за позивачем майнових прав на квартиру за будівельним номером [ADDRESS] згідно Договору № 1-20- 5/63 від 09.12.2021 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «КАДОРР-Україна ПЛЮС» узгоджується з вищенаведеними положеннями норм матеріального права, змістом укладеного договору між сторонами та відповідає умовам ефективного способу відновлення порушених прав позивача, а тому порушене право підлягає захисту, а позов підлягає задоволенню. Положення ст. 142 ч.1 ЦПК України наголошує на те, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а тому в силу ст.141 ЦПК України слід повернути [PERSON] 50 % від загальної сплаченої суми судового збору 15140,00 гривень, що становить 7570,00 гривень.

Outcome: approved