Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

17 жовтня 2025 року представник Акціонерного товариства «Сенс Банк» Михайлова Ю.В., яка діє на підставі довіреності, звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.01.2022 року між відповідачем [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» підписано угоду про надання споживчого кредиту № 501421036. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а [PERSON] , в свою чергу, зобов`язався в порядку та умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язується достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав умови договору, позичальнику було надано кредит у встановленому розмірі. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка становить 67\~301 (шістдесят сім тисяч триста одну) гривню 68 копійок, з яких: 23\~463 (двадцять три тисячі чотириста шістдесят три) гривні 80 копійок за кредитом, 17\~845 (сімнадцять тисяч вісімсот сорок п`ять) гривень 88 копійок по відсотках, 25\~992 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок по комісії. Просить стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 20.10.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін. Представник АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Не заперечив проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, а саме на 11 год. 00 хв. 17.11.2025 року та 12 год. 00 хв. 02.12.2025 року, проте в судові засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв/клопотань до суду не подавав. Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 257 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що 21.01.2022 року [PERSON] звернувся до АТ «Альфа-Банк» та підписав оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501421036, паспорт споживчого кредиту, акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501421036, додаток № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», які в сукупності становлять кредитний договір, згідно з умовами якого [PERSON] за його бажанням банк надав кредит в розмірі 24\~000,00 грн. на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23,99 % річних. 21.01.2022 року [PERSON] аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «0761» підписав оферту та запропонував банку укласти угоду про надання споживчого кредиту (а.с. 8 зворот 9), що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 34). 21.01.2022 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501421036 банк прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501421036 від 21.01.2022 року (а.с. 10-11). 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Із розрахунку заборгованості за кредитом № 501421036 від 21.01.2022 року вбачається, що станом на 23.04.2025 року заборгованість становить 67 301,68 грн. (а.с. 30). Позивачем була направлена відповідачу досудова вимога про усунення порушень щодо виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та необхідність сплатити суму заборгованості, яка станом на 24.03.2025 року складала 66 118,08 грн. протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги банку (а.с. 31). Дана вимога залишена відповідачем без реагування. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , взятих на себе зобов`язань перед кредитодавцем за кредитним договором № 501421036 від 21.01.2022 року, внаслідок чого утворилась заборгованість. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно із статтею 64 ЦПК України, докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами. Статтею 76 ЦПК Ураїни передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом на підставі досліджених у справі доказів встановлено, що 21.01.2022 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 501421036, який підписано електронним підписом відповідача шляхом відтворення одноразового ідентифікатора «0761». Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у сумі 24 000,00 грн, який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним визначених у кредитному договорі умовах. Позивачем, було надано докази про перерахування відповідачу кредитних коштів, на його картковий рахунок, а саме меморіальний ордер № 874466964 від 21.01.2022 року (а.с. 14). Однак, відповідач належним чином взяті на себе обов`язки за кредитним договором не виконав, чим допустив заборгованість перед позивачем в розмірі 67\~301 (шістдесят сім тисяч триста одну) гривню 68 копійок, з яких: 23\~463 (двадцять три тисячі чотириста шістдесят три) гривні 80 копійок за кредитом, 17\~845 (сімнадцять тисяч вісімсот сорок п`ять) гривень 88 копійок по відсотках, 25\~992 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок по комісії. Позивач, заявляючи позовні вимоги, просив також стягнути з відповідача в користь позивача 25 992,00 грн. заборгованості за комісією за договором № 501421036 від 21.01.2022 року. Разом з тим, судом встановлено, що нараховуючи комісію у заявленому розмірі, позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. У постанові Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі №363/940/16-ц зазначено, що умови кредитного договору, які передбачають сплату одноразової комісії за надання фінансового інструменту та щомісячної комісії за обслуговування кредиту без зазначення конкретних послуг, є нікчемними. Суд підкреслив, що такі комісії фактично є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, що суперечить принципам справедливості та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 59 Постанови Касаційного цивільного суду від 04.04.2025 року у справі № 757/2965/15-ц, практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень статті 55 закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц). Зі змісту безпосередньо кредитного договору неможливо визначити та встановити, за які саме послуги надані банком, здійснювалося щомісячне нарахування та стягнення комісії. При цьому, згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення\~договору про\~споживчий кредит\~кредитодавець на\~вимогу споживача,\~але не\~частіше одного\~разу на\~місяць,\~у порядку\~та на\~умовах,\~передбачених договором\~про споживчий\~кредит,\~безоплатно повідомляє\~йому інформацію\~про поточний\~розмір його\~заборгованості,\~розмір суми\~кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Також, згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача в користь позивача комісії у розмірі 25 992,00 грн. Як встановлено судом та доведено зібраними по справі доказами, умови укладеного договору відповідач не виконує, заборгованість за кредитом не сплачує, не скористався своїми процесуальними правами на подання відзиву на позовну заяву та доказів на спростування заявлених позовних вимог, а тому проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором № 501421036 від 21.01.2022 року, в розмірі 41 309,68 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (2 422,40 грн). Позовна заява з доданими до неї матеріалами позивачем подано через систему «Електронний суд» та сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Також до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5\~883,18 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial