Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

24 липня 2025 року адвокат Чабан Ірина Володимирівна звернулась в інтересах позивачки [PERSON] (надалі також позивач, [PERSON] ) до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі також відповідач, МТСБУ), в якому просила: стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (ЄДРПОУ: 21647131) на користь [PERSON] (рнокпп: [NUMBER] ) відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 57 500 грн 00 коп. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 28). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі № 542/1308/25 та витребувано від Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Полтавській області постанову про закриття кримінального провадження № 12024170000000001 від 01.01.2024 (а.с. 58-59). Своєю ухвалою від 09 вересня 2025 року суд у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі № 542/1308/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, правонаступника особи, яка вчинила дорожньо-транспортну пригоду, - [PERSON] , [INFO] , відмовив (а.с. 56-57). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2025 року витребувано від Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Полтавській області постанову про закриття кримінального провадження № 12024170000000001 від 01.01.2024 (а.с. 73-74). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2025 року повторно витребувано від Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Полтавській області постанову про закриття кримінального провадження № 12024170000000001 від 01.01.2024 (а.с. 84-85). Витребувані документи від Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Полтавській області надійшли до суду 02 грудня 2025 року (а.с. 91-95). Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала, що 01 січня 2024 року по вул. Миру в с. Нехвороща, Полтавський район, Полтавська область, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 210993 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , не впорався з керуванням, з`їхав у кювет та зіткнувся із деревом, внаслідок чого пасажир [PERSON] від отриманий тілесних ушкоджень загинув. Під час досудового розслідування зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру водію [PERSON] , однак останній помер і кримінальне провадження закрито. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , яка є бабусею загиблого [PERSON] , понесла витрати на поховання та витрати на спорудження пам`ятника загиблого онука. Оскільки станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу не була застрахована, то відповідно до приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній станом на дату виникнення цивільно-правових відносин), саме Моторне (транспортне) страхове бюро України на підставі пункту 27.4 статті 27 вказаного Закону має відшкодувати позивачу, як особі, яка понесла витрати на спорудження надгробного пам`ятника, суму таких витрат в розмірі 57500 грн з урахуванням вже здійсненої виплати на поховання в сумі 27\~700 грн. Акцентовано увагу на тому, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження щодо нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, МТСБУ. 20 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 33-36), за змістом якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне. На думку відповідача в дорожньо-транспортній пригоді має нести відповідальність винна особа. Стаття 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає чіткий перелік випадків, за яких МТСБУ відшкодовує шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Відповідачем вказано, що на час подання відзиву не встановлено обставин, за яких було вчинено дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого МТСБУ було надано відповідь про те, що потрібно надати додаткові документи. На думку відповідача, даний позов є передчасним у зв`язку з тим, що не встановлено дії всіх учасників дорожньо-транспортної пригоди. Зазначено, що заяву на виплату страхового відшкодування МТСБУ отримано 12.06.2025, отже відповідно до п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк для прийняття рішення не пройшов та закінчується 12.09.2025, отже МТСБУ не порушувало жодного права позивача на отримання регламентної виплати. Також, вказано, що строк на виплату страхового відшкодування припиняється до постановлення вироку, а позов поданий потерпілим є передчасним та таким, що суперечить п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки на сьогоднішній день у страховика не виник обов`язок відшкодовувати нанесену шкоду. Зазначено, що внаслідок необґрунтованих дій позивачів МТСБУ не може розпочати розслідування страхового випадку та здійснення регламентованих виплат. Суд також, вважає за необхідно, вказати, що наданий відзив на позов також містить виклад обставин відносно страхового випадку за участю транспортного засобу «Ямаха», реєстраційний номер [NUMBER] , що не стосуються жодним чином обставин справи, яка розглядається судом. Наостанок, у відзиві у мотивування своєї позиції відповідач вказав, що потерпіла особа в порядку статей 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернулась до відповідача з повідомленням про настання ДТП та заявою про виплату та у відповідь було направлено запит в порядку статті 34 про надання документів. Також, відповідач просив стягнути з позивача судові витрати в розмірі 2000 грн. 21 серпня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 51-52), в якій представник акцентував увагу на тому, що вина водія автомобіля «ВАЗ 210993 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , встановлена під час досудового розслідування, зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру водію [PERSON] , однак останній помер у вищевказаному ДТП, відповідно, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 5 частини 1 статті 284 КПК України. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ 210993 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , не була застрахована, то обов`язок відшкодування шкоди позивачу покладається на МТСБУ. Щодо термінів регламентної виплати, про які зазначає представник відповідача, то останній вважав, що позов подано передчасно. Однак представником позивача вказано, що [PERSON] звернулась із заявою на виплату понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника 25.04.2025, тобто термін у 90 днів минув ще 23.07.2025. Позивач в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання, повідомлялась належним чином (а.с.88). Разом з позовною заявою від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с. 7- зі звороту). Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомленим належним чином (а.с. 89). Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, 01 січня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12024170000000001 про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією за частиною 3 статті 286-1 КК України за фактом того, що 01 січня 2024 року приблизно о 04 год 30 хв автомобіль марки «ВАЗ 21093 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Маячка Новосанжарського району Полтавської області, рухався по вул. Миру в с. Нехвороща Полтавського району, де навпроти господарства № 44 не впорався із керуванням, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав за межі проїжджої частини дороги, де в подальшому з`їхав в кювет, зіткнувся із деревом, внаслідок чого загинув. Крім цього, внаслідок ДТП загинув пасажир автомобіля марки «ВАЗ 21093 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , мешканець с. Бурти Полтавського району Полтавської області (а.с. 8- зі звороту). Постановою старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури Д. Падалюк від 31 січня 2024 року кримінального провадження, внесене 01.01.2024 року до ЄРДР за № 12024170000000001, було закрито на підставі пункту 5 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку зі смертю особи [PERSON] , щодо якого зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з його смертю (а.с. 92-95). Свідоцтвом про смерть [PERSON] , [INFO] , виданого 04 січня 2024 року серії [NUMBER] , зафіксовано факт смерті [PERSON] у с. Нехвороща [INFO] (а.с. 9). Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки «ВАЗ 21093 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] не був забезпечений чинним договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (а.с. 10). 25 січня 2024 року представник [PERSON] звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду за участю транспортного засобу марки «ВАЗ 21093 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] , потерпілий [PERSON] (а.с. 11). Також, 25 січня 2024 року представник [PERSON] звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме: виплат, пов`язаних із витратами на поховання, в сумі 27700 грн (а.с. 11 зі звороту). 21 лютого 2024 року відповідачем прийнято рішення про здійснення регламентної виплати на користь позивача в розмірі 27700 грн витрат на поховання потерпілого (а.с. 13). 25\~квітня 2025 року представник [PERSON] звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме: витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 60000 грн (а.с. 12). Відповідно до товарного чеку від 26 березня 2025 року та накладної № 61 від 26 березня 2025 року, виданих на ім`я [PERSON] , витрати на виготовлення пам`ятника (стела, тумба, квітник, портрет скло, врізання скла, портрет, літери, полка, підготовчі роботи, ваза, лампадка), здійснених ФОП [PERSON] , становлять 60000 грн (а.с. 14). На підтвердження установки надгробного пам`ятника надано фотографії останнього (а.с. 16) та лист ФОП [PERSON] , в якому він проінформував, що, дійсно, надав послуги 26.03.2025 по виготовленню і спорудженню надгробного пам`ятника для загиблої особи [PERSON] , замовником послуг була [PERSON] (а.с. 17). Оскільки загальний розмір відшкодування витрат позивача на спорудження надгробного пам`ятника для потерпілого та вже сплаченого відповідачем відшкодування витрат на поховання становить 87\~700 грн (60000 грн+27700 грн), що перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (7100 грн х 12=85200 грн), з відповідача має бути стягнуте відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 57500 грн з урахування вже здійснених виплат на поховання. Оскільки відповідач станом на дату звернення до суду відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника позивачу не здійснив, [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню, та висновки щодо правозастосування Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції Закону станом на дату дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. З матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не були виконані та був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. Відповідно до статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законодавства України та свого Статуту. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, у даному випадку МТСБУ. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що 01 січня 2024 року приблизно о 04 год 30 хв [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , не впорався із керуванням, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав за межі проїжджої частини дороги, де в подальшому з`їхав в кювет, зіткнувся із деревом, внаслідок чого загинув як сам водій, так і пасажир [PERSON] . Постановою старшого прокурора Полтавської обласної прокуратури від 31 січня 2024 року кримінальне провадження за № 12024170000000001 закрито на підставі пункту 5 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку зі смертю особи [PERSON] , щодо якого зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з його смертю. [PERSON] є бабою померлого пасажира [PERSON] , вказана обставина не заперечується учасникам справи і підтверджена висновками постанови про закриття кримінального провадження від 31 січня 2024 року. [PERSON] звернулась до відповідача, як до особи, яка має відшкодувати витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу не була застрахована. Судом встановлено, що водій транспортного засобу помер, його винуватість не була встановлена вироком суду, поряд з цим у постанові про закриття кримінального провадження вказано, що стосовно останнього зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Поряд з цим, враховуючи процитовані висновки Верховного Суду, відсутність встановленої вини, зокрема, відсутність обвинувального вироку суду щодо водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. З огляду на це, суд констатує те, що ДТП, яка сталася 01 січня 2024 року за участю вказаного транспортного засобу і внаслідок якої загинув онук позивача [PERSON] , є страховим випадком, а тому в МТСБУ виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану, незабезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір має бути визначено відповідно до положень пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа № 323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18). Оцінюючи заявлений позивачем розмір витрат на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 57500 грн, суд виходить із відповідності заявленого розміру відшкодування вимогам п.27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», наявності доказів, що підтверджують понесені витрати позивачем, та не оспорювання таких доказів відповідачем. Оскільки загальний розмір відшкодування витрат позивача на спорудження надгробного пам`ятника для потерпілого та вже сплаченого відповідачем відшкодування витрат на поховання становить 87\~700 грн (60000 грн+27700 грн), що перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, (7100 грн (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2024) х 12 = 85200 грн), з відповідача має бути стягнуте відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 57500 грн (з урахуванням вже здійснених виплат на поховання в розмірі 27700 грн): 85200 грн - 27700 грн = 57500 грн. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У своєму відзиві відповідач вказував на невстановлення обставин, за яких було вчинено дорожньо-транспортну пригоду, необхідність надання додаткових документів, на те, що у страховика не виник обов`язок відшкодовувати нанесену шкоду, та на необґрунтовані дії позивачів, які заважають МТСБУ розпочати розслідування страхового випадку та здійснення регламентованих виплат, а також про направлення відповідачем запиту в порядку статті 34 про надання документів. Одночасно суд зазначає, що обставини ДТП є такими, що встановлені, і це вбачається з постанови прокурора про закриття кримінального провадження. Також, відповідачем взагалі не пояснено, яких документів йому не вистачило для виплати відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника. Крім цього, судом не встановлено і вчинення позивачем необґрунтованих дій, на які відповідач посилається у своєму відзиві. Враховуючи викладене, зважаючи на досліджені докази та процитовані норми чинного законодавства, оцінивши доводи учасників справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір за подання даного позову в сумі 1211 грн 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Надаючи оцінку вимогам позивача про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката у справі, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано: ордер на надання правничої допомоги серії ВС № 1386567 від 23 липня 2025 року про надання [PERSON] правової допомоги адвокатом Чабан І.В. (а.с. 6), договір про надання професійної правничої (правової допомоги) № Ж245/1 від 12.01.2024, укладений між адвокатським об`єднанням «Автопоміч Україна» та [PERSON] (а.с. 18), детальний розрахунок робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 23.07.2025, з якого вбачається надання послуг з професійної правничої допомоги на загальну суму 8000 грн (а.с. 22). Надаючи оцінку зазначеним доказам, суд виходить з такого. Згідно з положеннями статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При цьому, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved