Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» було укладено договір факторингу №УКФ-261224-2. Відповідно до п. 2.1 зазначеного Договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та передає Первісному кредитору під відступлення Права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим Договором. Відповідно до п. 3.1.3 зазначеного Договору факторингу, Сторони домовилися, що Право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру боржників у формі наведеної в Додатку № 1 до цього Договору. Разом з правами вимоги Новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на моменту переходу цих прав. На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр №1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №0708-3342 від 25 травня 2021 року на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів, боржником за яким являється [PERSON] . Станом на 04 серпня 2025 року за кредитним договором №0708-3342 від 25 травня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 15 000,00 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту становить 5 000,000 грн та за відсотками - 10 000,00 грн, чим порушуються права та інтереси Позивача. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 422,40 грн, а також 6 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Від представника відповідача надійшов відзив на позов, позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими. Вказує, що кредитний договір №0708-3342 від 25 травня 2021 року відповідач [PERSON] не укладав, а тому і кошти на свій банківський рахунок за вказаним договором не отримував. Так, 25 травня 2021 року невстановленими особами шляхом шахрайських дій було дистанційно перевипущено sim-карту номера мобільного телефону [NUMBER] , яким користувався відповідач та було зламано гугл-аккаунт й вхід до електронної пошти відповідача. За вказаним фактом 27 травня 2021 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021046610000075 за ч.1 ст.185 КК України. Просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн. Також представником відповідача надано клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги, в обґрунтування якого зазначає, що витрачений на складання позовної заяви час, не є співмірним по витратам, які позивач просить стягнути з відповідача. Представником позивача надано відповідь на відзив, зазначає, що заперечуючи проти укладення кредитного договору відповідачем не надано жодного доказу на спростування укладеного між ним та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» кредитного договору №0708-3342 від 25 травня 2021 року. Договір укладався в електронній формі та був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відповідач отримав кредитні кошти від первісного кредитора, що підтверджується відповідною довідкою. Також представником позивача надано клопотання про зменшення витрат відповідача на оплату правничої допомоги, посилаючись на те, що, враховуючи малозначність справи, розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим та значно завищеним, непропорційним до предмета та ціни позову. Від представника відповідача надійшли заперечення, вказує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, проте, як було зазначено у відзиві, відповідач кредитні кошти не отримував, а тому договір не можна вважати укладеним. Крім того, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували перерахуваня кредитних коштів на банківський рахунок відповідача. Щодо твердження представника позивача стосовно перерахування кредитних коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , банком емітентом якого є АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», зауважує, що відповідач не був клієнтом АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та відповідно не мав відкритих банківських рахунків. Представник позивача до суду не з`явився. В позові зазначено про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач, будучи повідомленим належним чином про день та час розгляду справи, до судового засідання не з`явився. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, проти позову заперечують, просять відмовити. У зв`язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 25 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14 жовтня 2025 року витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 25 травня 2021 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії №0708-3342, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн, тип процентної ставки - фіксована, стандартна ставка - 2,5% в день, знижена ставка - 2% в день, строк користування кредитом - 14 днів, реальна річна процентна ставка - 296 873%, орієнтовна загальна вартість кредиту - 15 000,00 грн. Договір укладений в електронній формі та підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» позичальником зобов`язання за кредитним договором не виконані належним чином, кредитні кошти не повернуті, відсотки не сплачені. 26 грудня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено договір факторингу №УКФ-261224-2. У відповідності до п.п. 2.1, 3.1.3 Договору факторингу, Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та передає Первісному кредитору під відступлення Права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим Договором. Право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру боржників у формі наведеної в Додатку № 1 до цього Договору. Згідно з реєстром боржників №1 позивач набув право вимоги до боржника за кредитним договором №0708-3342. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором кредиту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір №0708-3342 від 25 травня 2021 року було укладено в електронній формі, шляхом накладення електронного підпису, відтвореного за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора. Укладаючи кредитний договір, сторони погодили всі істотні умови договору, зокрема, суму кредиту, відсоткову ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту та строк кредитування. У відповідності до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526,530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Позивач набув право вимоги за Кредитним договором №0708-3342 від 25 травня 2021 року внаслідок укладення Договору факторингу № УКФ-261224-2. Як доказ наявності заборгованості позивачем надано довідку про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором №0708-3342 від 25 травня 2021 року, відповідно до якої станом на 22 липня 2025 року заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 15 000,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 10 000,00 грн - прострочена заборгованість за відсотками. В даній довідці наявне посилання на видачу [PERSON] кредиту згідно кредитного договору. Разом з тим, на підтвердження факту видачі коштів позивачем надано довідку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту на картковий рахунок № [NUMBER] за допомогою системи EASYPAY_API. При цьому, згідно з наданою на ухвалу суду інформацією АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] не емітувалась. Отже, позивачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кредитні кошти були зараховані на картковий рахунок відповідача. Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є, саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредитних коштів, користування ними. Відтак, доводи представника позивача щодо отримання відповідачем коштів за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються наявними матеріалами справи. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням недоведенням позивачем факту перерахування відповідачу кредитних коштів, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Окрім того, відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн. Відповідно до приписів ст.ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі№922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію акту виконаних юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги від 22 серпня 2025 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру №27 на суму 11 000,00 грн. Отже, надані відповідачем докази підтверджують факт надання відповідачу правничої допомоги та в матеріалах справи наявні докази щодо оплати витрат на правничу допомогу у заявленому до відшкодування розміру. Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Представником позивача надано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу відповідача до розміру 3 000,00 грн. Зазначив, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим, значно завищеним та непропорційним до предмета та ціни позову. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №761/16005/22 від 05 березня 2025 року для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та те, що розгляд справи проводився в спрощеному позовному провадженні, вважає, що розмір гонорару в розмірі 11 000,00 грн є завищеним. У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08квітня 2020 року у справі №922/2685/19 сформовано правовий висновок, відповідно до якого суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо

Outcome: approved