Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони уклали шлюб, зареєстрований 01 жовтня 2022р. Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 2392. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Сторони втратили почуття взаємної поваги та кохання, розірвали свої стосунки у серпні 2025 року та не бажають їх поновлення. Тому, позивач просить суд шлюб розірвати. У судове засідання 29.10.2025 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заявою від 29.10.2025 року позивач [PERSON] просив розглянути справу без його участі, задовольнивши позов. Заявою від 29.10.2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Бакулін Д.О. просив суд надати строк для примирення подружжя, на термін 6 місяців. В обгрунтування заяви зазначив, що як з початку укладання шлюбу, так і по сьогоднішній день, відповідачка [PERSON] прикладає зусилля щодо збереження шлюбу. Час від часу між сторонами дійсно виникають непорозуміння стосовно ведення спільного господарства, виховання дитини, які рідко переходять в конфлікт, але вони носят тимчасовий характер. Це обумовлюється тим, що у подружжя недостатньо співпадає розуміння своїх ролей у сім`ї, і тим самим вони пред`являють один одному неузгоджені очікування і вимоги. На позивача тиснуть родичі, що і стало підставою для подачі позову. На позивача тисне його матір, яка наполягає на тому, щоб подружжя не проживало разом. Проте, відповідачка прикладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань, сторони проводяться спільно час як удвох, так і з дитиною, відвідують розважальні заклади та дитячі розважальні центри. Важливим є збереження шлюбу, зокрема через спільну дитину, якій наразі виповнилося лише один рік та три місяці. Крім того, в ході ознайомлення із матеріалами справи, відповідачем встановлено, що підпис на позовній заяві, візуально відрізняється від підпису позивача, зазначеного у його паспорті, та інших офіційних документах. Це обумовлює виникнення обгрунтованих сумнівів щодо дійсності підпису в позовній заяві, та відповідно щодо особистого подання цієї заяви позивачем. З метою з`ясування обставин викладених у заяві про надання строку для примирення, та розгляду даної заяви із дотриманням таких засад цивільного судочинства як верховенство права та змагальність сторін, суд дійшов висновку про визнання явки позивача [PERSON] до судового засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року визнано явку позивача [PERSON] до судового засідання обов`язковою. У судове засідання 01.12.2025 року з`явився сообисто позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кривошей А.А. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Бакулін Д.О. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Разом із тим, судове засідання не відбулось з причини відсутності в суді інтеренета, що унеможливило проведення судом фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, на виконання ч.1 ст. 247 ЦПК України. З огляду на викладене, судове засідання було відкладено на 09.12.2025 року. У судове засідання 09.12.2025 року сторони не зявились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Позивач [PERSON] 09.12.2025 року подав до суду заяву, якою повідомив суд, що він категорично проти надання строку для примирення, оскільки фактично шлюб між сторонами не існує. Заява відповідача про надання строку для примирення є маніпулюванням, ніхто не може примусити його перебувати у шлюбі. Фактично шлюбні відносини припинені, та позивач не має бажання їх поновлювати. Просив провести розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кривошей О.А. подала до суду заперечення на заяву про надання строку для примирення, якою просила відмовити у наданні строку для примирення. Обгрунтувала заяву тим, що що з травня 2025 року шлюбні відносини між сторонами погіршились і фактично припинились з серпня 2025 року, вони проживають окремо. Протягом тривалого часу до звернення до суду та вже після подання позову, сторони неодноразово вдавалися до різних заходів, спрямованих на збереження шлюбу, проте жодна із спроб не призвела до покращення взаємин, а навпаки ситуація продовжувала загострюватись. Подальше примирення неможливе, у зв`язку із поведінкою відповідачки, яка погіршує психоемоційний стан позивача. Під час усіх попередніх спроб збереження шлюбу, відповідач неодноразово вчиняла дії, що створювали тиск на позивача, спричиняли погіршення його емоційного, психологічного та професійного стану, та робило подальше спільне життя неможливим. Зокрема, відповідачка: самовільно змінювала пароль доступу до акаунтів позивача у соціальних мережах, позбавляючи його доступу; поширювала від його імені неправдиву, принизливу та образливу інформацію третім особам, у тому числі підписникам його робочої сторінки в Instagram, що завдавало шкоди його честі, гідності та ділової репутації; вдавалась до маніпуляцій з дитиною, з метою психологічного впливу на позивача; здійснювала інші форми психологічного тиску, що порушують особисті межі та нормальне життя позивача. Такі дії є проявом недобросовісної поведінки, та ставлять під загрозу нормальний емоційний стан позивача. Заява про примирення є зловживанням процесуальними правами та спрямована на затягування судового процесу. Подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам дитини. Позов підписаний особисто позивачем, а припущення сторони відповідача не підтверджені жодними доказами, явкою до суду позивач підтвердив свій намір на розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу,\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подане до суду клопотання про надання строку для примирення, суд прийшов до висновку про відмову у його задоволенні. Відповідно до ст.111 Сімейного КодексуУкраїни суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. По даній справі суд враховує, що позивач особисто подав до суду заяву, якою категорично заперечував проти надання строку для примирення, зазначав що подружжя фактично проживає окремо, шлюбні відносини припинені, і він не має наміру їх продовжувати, а відповідачка маніпулює ним, у тому числі подачею до суду заяви. Суд враховує, що відповідачка не з`явилась до судового засідання, хоча знала, що суд визнав явку до судового засідання її чоловіка обов`язковою, та його явка до судового засідання могла стати можливістю для неї поговорити з чоловіком, та підтвердити реальність своїх намірів на примирення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивача, суперечитиме закону та моральним засадам суспільства, оскільки примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, судом не встановлена реальність намірів відповідача на примирення, при цьому встановлена категорична рішучість позивача на розірвання шлюбу. Суд зазначає, що наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя, не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, що узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного суду №442/6319/16-ц від 30 травня 2019 року. Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2018 року по справі № 761/33261/16-ц. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених фактичних взаємовідносин подружжя, підстави для надання строку для примирення відсутні. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позов слід задовольнити, з таких підстав. Сторони уклали шлюб, зареєстрований 01 жовтня 2022р. Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 2392. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Причинами розірвання шлюбу є те, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки у серпні 2025 року, спільного господарства не ведуть, позивач не має наміру поновлювати сімейні відносини та категорично заперечує проти їх продовження, подальше спільне життя чоловіка й жінки, та збереження шлюбу, є неможливим. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст.18 ч.2 п.3, ст.ст.51,56 ч.3, ст.110 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст.23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу, у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце. Суд установив, що у сторін сім`я розпалася, позивач наполягає на розірванні шлюбу, не бажає зберігати шлюб, про що надав до суду письмову заяву, спільного господарства сторони не ведуть, відповідач до судового засідання не з`явилась, а тому суд прийшов до висновку, що збереження шлюбу є неможливим. Порушення прав малолітньої дитини, за встановлених судом обставин, судом не встановлено. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому шлюб слід розірвати, оскільки збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено повністю, судовий покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved