Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , поданої в його інтересах представником - адвокатом Танасогло О.М., до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Токарська Тетяна Валентинівна, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, у якій позивач просить визнати недійним договір купівлі-продажу від 28.04.2020 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Тетяною Валентинівною, та відновити становище яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 у справі № 1527/8655/12, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 2 056 921,63 гривень. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Указане рішення від 06.12.2012 скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013, справу передано на новий розгляд. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 у справі № 1527/8655/12 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 змінено в частині судових витрат, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. В межах виконавчого провадження про стягнення коштів з [PERSON] державним виконавцем частково стягнуто з боржника суму боргу, однак станом на дату звернення з позовом, залишок не стягнутої суми за примусовим виконанням рішення складає 1 824 281,47 гривень. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 19.09.2023 року позивач встановив, що боржник [PERSON] відчужив 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладення договору купівлі-продажу від 28.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Тетяною Валентинівною. Договір купівлі-продажу укладений з [PERSON] . Позивач вважає цей договір купівлі-продажу фраудаторним, укладеним з метою уникнення цивільно-правової відповідальності боржника, фіктивним і таким, що підлягає визнанню недійсним із застосуванням відповідних наслідків. Позивач зазначає, що відповідач для унеможливлення звернення стягнення на частку особистого майна боржника використав цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу), внаслідок чого настали негативні наслідки. Інтерес позивача полягає в тому, щоб спірна частина нерухомості повернулася у власність боржника, оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 у справі № 1527/8655/12 у межах виконавчого провадження. Вказані матеріали надійшли на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 про передачу цивільної справи за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Свяченій Ю.Б. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси суду від 11.03.2024 матеріали цивільної справи повернуто до Суворовського районного суду м. Одеси на доопрацювання. 02.04.2024 на адресу Приморського районного суду м. Одеси після доопрацювання надійшли матеріали цивільної справи № 523/17525/23 (провадження № 2/522/1780/24). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Токарська Тетяна Валентинівна, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу прийнято до провадження судді Свяченої Ю.Б. На підставі розпорядження № 60/25 від 16.01.2025 «Щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу справи» на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 17.12.2024 № 3650/0/15-24 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку», відповідно до Засад використання автоматизованої системи документообігу суду для розподілу судових справ та матеріалів між суддями в Приморському районному суді м. Одеси, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 523/17525/23, провадження № 2/522/3465/25, передана на розгляд судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2025 цивільна справа прийнята до провадження та призначити до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 24.04.2025. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Токарської Тетяни Валентинівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 28.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Тетяною Валентинівною (серія та номер: 390) 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 28.05.2025 до суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Токарської Тетяни Валентинівни надійшли витребувані матеріали. У підготовчі засідання 24.04.2025, 01.07.2025 та 17.09.2025 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна заява від представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника. Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Токарська Т.В. також звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі. Відповідач та третя особа [PERSON] про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2025 закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті на 26.11.2025. У судове засідання 26.11.2025 учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. У зв`язку з неявкою усіх учасників справи фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 26.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням відключень електропостачання у приміщенні суду, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 09.12.2025. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши оцінку доказам, наявним у справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ч. 1-2 ст. 662 ЦК України). Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 1-2 ст. 692 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постанові від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19 Верховний Суд виклав таку правову позицію: «Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.» У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Суд встановив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 у справі № 1527/8655/12 позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 2056921,63 гривень, судовий збір в розмірі 3326,3 гривень. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 скасовано, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року змінено в частині судових витрат, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] в компенсацію судових витрат 3224 грн. 84 коп., в іншій частині рішення суду залишено без змін. 02.12.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 1527/8655/12, виданого 13.10.2020 Суворовським районним судом м. Одеси. 02.12.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER], яким звернуто стягнення на майно, що належить боржнику [PERSON] , [INFO] . 28.04.2020 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 390, відповідно до якого продавець передає у власність (продає) 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . А покупець приймає у власність (купує) 1/2 частину квартири та сплачує її вартість за ціною та в порядку, передбаченому цим договором. Згідно п. 2 договору відчужувана 1/2 частина квартири належить продавцю на праві приватної спільної часткової власності, на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13.04.2020, справа № 522/12362/18, провадження № 22-ц/813/1419/20. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.04.2020. Продаж вищевказаної частини квартири за домовленістю сторін вчиняється за ціною 1576533,93 гривень, які покупець безготівково перерахував на розрахунковий рахунок продавця, відкритий у АТ «КРИСТАЛБАНК», до підписання цього договору (п. 3 договору). Право власності у покупця на 1/2 частину квартири, що є предметом цього договору виникає з дня державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 347181943 від 19.09.2023 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 28.04.2020 за [PERSON] . Отже, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] , який є відповідачем у цій справі, та [PERSON] , яка залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Верховний Суд у постанові від 01.09.2021 у справі № 570/1533/20 зазначив, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що: «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача». Верховний суд у постанові від 26.03.2025 у справі № 208/6104/22 дійшов наступних висновків: «кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду заяви за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмет спору та підстави позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21). У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна з них (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20).» У вказаній постанові Верховний Суд зауважував, що процесуальне становище третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є відмінним від процесуального становища відповідача. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Схожий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17, від 29 червня 2022 року у справі № 753/7478/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 201/2760/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 461/10495/21, від 29 серпня 2024 року у справі № 127/11246/21, від 27 листопада 2024 року у справі № 141/55/17. Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення. Без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Враховуючи, що на підставі оспорюваного позивачем правочину право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , 28.04.2020 було набуте [PERSON] , яка не є відповідачем у справі та до якої не пред`явлені позовні вимоги, однак вказаний спір безпосередньо стосується прав та обов`язків не тільки [PERSON] , а й [PERSON] , позивач не заявляв клопотання про залучення вказаної особи до участі у справі у якості відповідача, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, у зв`язку із неналежним складом відповідачів у справі. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача.

Outcome: dismissed