Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

30 грудня 2024 р. представник позивача звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання біржового договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування після померлого батька. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 05 лютого 2025 року прийнято до розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання біржового договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування після померлого батька, призначено розгляд справи в загальному порядку. 01 травня 2025 р. від представника Позивача надійшло клопотання про витребування належним чином засвідченої копії спадкової справи №597 Б/2021 з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції. 01 травня 2025 р. від представника Позивача надійшло клопотання про залучення до справи №522/23417/24 співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2025 р задоволено клопотання представника позивача щодо витребування належним чином завіреної копії спадкової справи з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції. 06 серпня 2025 р. до Приморського районного суду м. Одеси надійшла належним чином завірена копія спадкової справи на 17 аркушах. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`являлася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином завчано щодо кожного призначеного судового засідання, але листи поверталися на адресу суду від укрпошти за закінченням терміну зберігання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , також належним чином були повідомлені щодо кожного призначеного судового засідання, але не з`явилися до суду та правом на подання відзиву не скористалися. Відповідач [PERSON] , відправила до суду через Укрпошту заяву відмову від спадкового майна. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. [INFO] помер батько позивача. [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 29.06.2021 р. позивач [PERSON] звернулася з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після померлого батька. За результатом поданої заяви Приморською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 597 Б/2021. Після надання пакету документів щодо спадкового майна, нотаріусом було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Причиною відмови стало відсутність оригіналу права власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Слід зазначити, що померлому батьку позивача [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна № Н/96-0046 від 15.01.1996 р., та договору купівлі продажу нерухомого майна № Н/97-0143 від 19.03.1997 р. Тобто два правовстановлюючих документи на одну квартиру, які в цілому складають одиницю. Договір купівлі продажу нерухомого майна №Н/96-0046 від 15.01.1996 р., був укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, яка була завірена першою миколаївською державною нотаріальною конторою. Даний об`єкт, а саме 694/1000 частин квартири належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло видане УЖКГ Одеського виконкому 05.01.1996 р., за № 7-8323, зареєстрованого Одеським МБТІ 10.01.1996 за № 597 стр. 191 кн.141 пр. Договір був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «ЦЕНТР», яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дворянська, буд. 13. Пізніше договір купівлі продажу нерухомого майна №Н/96-0046 від 15.01.1996 р., був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації, реєстраційний запит зроблено 13.02.1996 р. за реєстровим номером 597 у реєстровій книзі 141 пр на сторінці 191 (а.с. 22). Суд зазначає, що на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на нерухоме майно, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що усі зобов`язання за договором № Н/96-0046 від 15.01.1996 р., його сторонами виконані у повному обсязі: покупцеві була передана квартира [ADDRESS] , а продавцеві передані грошові кошти за продану квартиру. Таким чином, батьком позивача усі вимоги, що ставилися до біржових угод на момент її укладення, були виконані. Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Згідно ч.ч.\~1-4\~ст.\~12\~ЦПК України,\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом \~\~.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. \~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності з положеннями частини другої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. \~\~Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~ Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. \~\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних\~у\~справі доказів. \~Жодні\~докази\~не\~мають для\~суду\~заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд\~оцінює належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний\~зв`язок\~доказів у\~їх\~сукупності. \~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». \~Відповідно до\~\~\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. \~\~Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. \~\~Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. \~\~При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду \~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, які є належними, допустимими, достатніми та достовірними, судом встановлено, що сторони спірного договору обумовили всі їх істотні умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним . Ніхто не може бути протиправно позбавленим цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~частини першої статті 1298 Цивільного кодексу України\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення\~шести місяців\~із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Позивач починаючи з 27.06.1989 р. і до сьогоднішнього дня зареєстрована за адресою знаходження спадкового майна та є єдиним спадкоємцем за законом, що підтверджується належним чином засвідченою копією спадкової справи (а.с. 63 95). Відповідач [PERSON] , своїм правом щодо вступу в спадщину не скористалася, заяву до нотаріальної контори не подавала. Пізніше надала до суду належним чином завірену заяву, про те що не претендує на свою частку в нерухомому майні квартири [ADDRESS] після померлого батька [PERSON] . Також даною заявою, відповідач підтвердила свою згоду, щоб спадщина після померлого батька перейшла до її сестри [PERSON] , тобто позивача. Тому позов в частині визнання права власності за Позивачем на спадкове майно, а саме - квартиру [ADDRESS] , також підлягає задоволенню. Позивачем не заявлено вимог про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved