Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Представник ТОВ "ВІН ФІНАНС" Романенко М.Е. звернувся до суду із позовною заявою до відповідача з вимогою стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 43517 від 14.12.2017 в розмірі 19395,63 грн, яка складається з: суми заборгованості - 14820,00 грн, суми інфляційних втрат - 3240,61 грн, суми 3% річних - 1335,02 грн, а також стягнути суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 14.12.2017 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №43517, який укладено в електронній формі, відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику в розмірі 3500,00 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом грошові кошти в розмірі 3500,00 грн, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс», якому на підставі договору факторингу №1 від 12.04.2018, ТОВ «Авентус Україна» відступлено право вимоги за кредитним договором №43517 від 14.12.2017. Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 14820,00 грн, а саме: сума основного боргу- 3500,00 грн, сума боргу за процентами - 1890,00 грн, сума боргу за пенею та штрафами - 9430,00 грн. Виходячи з викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача борг за вказаними кредитним договором, інфляційні втрати та 3% річних, а також сплачений при зверненні до суду судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Аргументи учасників справи. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Рух справи. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 29.08.2025 справу передано на розгляд до Подільського районного суду міста Полтави. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025, справу передано в провадження судді Подмаркової Ю.М., 23.09.2025 ухвалою судді відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 23.10.2025 учасники справи в судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим судовий розгляд відкладено. 02.12.2025 сторони повторно на судовий розгляд не з`явилися. Представник позивача Романенко М.Е. в позовній заяві прохав проводити розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судових повісток за її зареєстрованим місцем проживання, проте, поштова кореспонденція повернулася без вручення з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Відповідно до частини 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідачка не з`явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до положень пункту 4 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.12.2017 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 43517, відповідно до якого відповідач мала отримати грошові кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту в розмірі 3500 грн, а на умовах строковості, зворотності, платності, зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі останній діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань. Кредит надається строком на 30 днів. Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користуванням кредитом 1,71 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Сукупна вартість кредиту складає 151,30% від суми кредиту (у процентному виразі), або 5295,50 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 51,30% від суми кредиту, або 1795,50 грн (у грошовому виразі). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно графіка платежів, який є невід`ємною частиною договору. Згідно п. 1.5. Договору кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський рахунок через внутрішньодержавні платіжні системи. Згідно довідки директора ТОВ «Авентус Україна» договір було підписано Півненко Н.О. електронним підписом, що створений шляхом використання одноразового ідентифікатора А644040, який сформовано автоматично та направлено на номер мобільного телефону [NUMBER] , який повідомлений останньою, дата переказу коштів зазначена як 14.12.2017. Перерахування коштів за кредитним договором у сумі 3500 грн на рахунок [PERSON] позивач підтверджує листом ТОВ ФК «Вей Фор Пей» за вих. №5741-ВП від 30.07.2025 в якому зазначено, що відповідно до договору ВП -200417-1 від 20.04.2017 за дорученням ТОВ «Авентус Україна» було здійснено успішні перекази коштів на картки клієнтів. Також, позивач підтверджує перерахування коштів на рахунок відповідача листом ТОВ «Авентус Україна» за вих. №7562/25-Е від 08.08.2025, згідно якого надається інформація , щодо даних, які підтверджують видачу на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів. 12.04.2018 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Авентус Україна», було укладено договір факторингу № 1, згідно з яким до ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія » перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами вказаними у реєстрі прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру прав вимог №1, ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія » набуло права грошової вимоги до [PERSON] на суму 34580 грн. З розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення прав вимоги) за кредитним договором №43517 від 14.12.2017 сума боргу за тілом кредиту - 3500 грн, сума боргу за відсотками - 1890 грн, сума боргу за пенею та штрафами - 9430 грн, сума загальної заборгованості - 14820 грн. Згідно наказу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024 №55-к на виконання протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 25.07.2024 з 25.07.2024 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано в ТОВ «Він Фінанс». За період з 23.02.2019 по 23.02.2022 на суму заборгованості позивачем ТОВ «Він Фінанс» нараховано інфляційні витрати в розмірі 3240,61 грн та 3% річних в розмір 1335,02 грн. Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цир і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Таким чином, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №43517 від 14.12.2017, що також підтверджується довідкою про ідентифікацію [PERSON] , в якій містяться відомості про одноразовий ідентифікатор: А644040, номер телефону: [NUMBER] , дата переказу кредитних коштів 14.12.2017. Згідно положень п 7.1 Договору датою укладення договору є дата його підписання. Щодо наявних в матеріалах справи листів ТОВ «Вей Фор Пей» за вих. №5741-ВП від 30.07.2025 та ТОВ «Авентус Україна» за вих. №7562/25-Е від 08.08.2025 наданих позивачем на підтвердження виконання кредитором обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 3500,00 грн [PERSON] на її картковий рахунок згідно кредитного договору, суд зазначає наступне. ТОВ «Авентус Україна» є фінансовою установою, а не банківською, яка не має права відкривати рахунки позичальникам, а лише перераховує кошти за зазначеними позичальником реквізитами за допомогою сервісів платіжних систем, у зв`язку з чим повний номер платіжної карти на яку перераховано кредитні кошти зберігається у платіжної системи LiqPey. Суд звертає увагу на те, що у Договорі про надання фінансового кредиту № 43517 від 14.12.2017, не зазначено номеру банківської картки [PERSON] для перерахунку коштів. Станом на 14.12.2017 здійснення безготівкових розрахунків регулювалось відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (далі - Інструкція). Відповідно до пункту 1.4 Інструкції платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Згідно додатку 3 до Інструкції, платіжне доручення містить обов`язкові реквізити про дату одержання платіжного доручення банком та дату проведення, з підписом банку. З Додатку 9 до Інструкції слідує, що датою одержання є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік отримання банком платника розрахункового документа, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Датою виконання є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік списання коштів з рахунку платника, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. З зазначеного слідує, що платіжне доручення без відміток банку про дату отримання та виконання не є документом, що підтверджує здійснення платіжної операції. Таким чином, листи ТОВ «Вей Фор Пей» за вих. №5741-ВП від 30.07.2025 та ТОВ «Авентус Україна» за вих. №7562/25-Е від 08.08.2025 надані позивачем на підтвердження перерахування грошових коштів не можна вважати належним доказом надання грошових коштів ТОВ «Авентус Україна» у розмірі 3500,00 грн на рахунок [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який згідно вказаних листів здійснювалося перерахування коштів, належить саме відповідачці. У Постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №910/10254/18 наведений висновок про те, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі - відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. При цьому, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а отже є належними доказами надання позичальнику кредитних коштів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, враховуючи те, що позивач не підтвердив факту перерахування коштів за договором про надання фінансового кредиту відповідачу та не надав банківських виписок з рахунку позичальника про рух коштів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за таким договором, а відповідно і 3% річних та інфляційних втрат. Отже, позовні вимоги ТОВ «Він Фінанс » задоволенню не підлягають. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, покладається на позивача.

Outcome: dismissed