Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

15.08.2025 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість за договором фінансового лізингу № APTE000000000153164 від 13.11.2021 у розмірі 73957,20 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилається на те, що 13.11.2021 між ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № APTE000000000153164, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець передає лізингоодержувачу в фінансовий лізинг об`єкт лізингу: автомобіль марки FORD, модель: FOCUS, двигун: 1560 куб. см. дизель, КПП: механічна, колір: червоний, рік випуску: 2009, вартість: 173000,00 грн., кузов № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , строком 60 місяців, зі сплатою щомісячних платежів, згідно графіку, з 20 по 25 число кожного місяця. Відповідач в свою чергу, на виконання Договору лізингу сплатив лише авансовий внесок та 25 платежів, а мав сплатити 44 платежі, тому Відповідно до умов Договору станом на дату подачі позову, заборгованість Відповідача перед ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» за фактичний строк користування предметом лізингу складає 73957,20 грн. Починаючи із 20.07.2024 відповідач не вніс жодного платежу та по сьогоднішній день продовжує користуватись об`єктом лізингу без належних на те підстав. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» за договором фінансового лізингу №APTE000000000153164 від 13.11.2021 у розмірі 73957,20 грн. Відповідач не виконав свого обов`язку щодо умов договору лізингу, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою судді від 20.08.2025 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечує позивач. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, встановив наступні обставини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 13 листопада 2021 року між ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №APTE000000000153164, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу. Згідно умов договору лізингу, а саме його індивідуальної частини: 14.1. У відповідності до п.1.1 Договору, Сторони визначають його індивідуальну частину: 14.1.1 За Договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в фінансовий лізинг Об`єкт лізингу: Автомобіль найменування, вартість та індивідуальні ознаки якого наведено у Додатку 1 «Специфікація та Акт приймання-передачі» (Додаток 1). 14.1.2 Строк лізингу: 60 місяців з моменту підписання Сторонами Додатку 1 «Специфікація та Акт приймання-передачі». 14.1.3 Щомісячні платежі, та порядок їх сплати Лізингоодержувачем: щомісячно, згідно Додатку 2 «Графік лізингових платежів». 14.1.4 Період сплати: з 20 по 25 число кожного місяця. На виконання умов договору лізингу позивач передав відповідачу у строкове, платне володіння та користування об`єкт лізингу, а саме автомобіль марки FORD FOCUS, червоного кольору, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , який є власністю позивача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідач в свою чергу, на виконання договору лізингу здійснив авансовий платіж та 25 лізингових платежів. Однак, починаючи із 20.07.2024 відповідач не вніс жодного платежу. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із статтею 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 806 ЦК України в редакції, чинній станом на дату укладання договору, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. 13.06.2021 набрав чинності Закон України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 4 лютого 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 4 лютого 2021 року в редакції, чинній станом на дату укладання договору 13.11.2021, відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Статтею 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 4 лютого 2021 року в редакції, чинній станом на дату укладання договору, визначено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору. Відповідно до зазначених положень ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 4 лютого 2021 року в редакції, чинній станом на дату укладання договору, у пункті 14.1.8. заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу №APTE000000000153164 від 13.11.2021 сторони дійшли згоди, що договір, включаючи заяву про приєднання, всі додатки та додаткові угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Перед укладенням та на момент укладення договору фінансового лізингу ні позивачем лізингодавцем ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» ні відповідачем лізингоодержувачем [PERSON] не заявлялось вимог щодо нотаріального посвідчення договору, а навпаки, сторони дійшли згоди, що цей договір з усіма додатками не підлягає нотаріальному посвідченню. Починаючи з 13 червня 2021 року нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» №1201-IX від 4 лютого 2021 року передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін такого договору. Такий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 756/11019/22провадження №61-10883св23. Відповідно до ст.20 Закону, лізингодавець має право, зокрема, у випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу, відмовитися від договору фінансового лізингу, стягнути з лізингоодержувача несплачені лізингові платежі, термін сплати яких настав на дату такої відмови, вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу та у разі не виконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу - сплати неустойки у розмірі, встановленому цим Законом, за володіння та користування об`єктом фінансового лізингу за час прострочення повернення об`єкта фінансового лізингу, якщо інший розмір неустойки не визначений договором фінансового лізингу; стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, у тому числі оплати ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу, та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства; вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу у разі невиконання лізингоодержувачем чи особою, яка отримала об`єкт фінансового лізингу від лізингоодержувача відповідно до цього Закону, обов`язку щодо належного використання об`єкта фінансового лізингу за договором фінансового лізингу; вимагати усунення будь-яких порушень, що призвели до обмеження права власності лізингодавця на об`єкт фінансового лізингу; у разі відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу та неповернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу на вимогу лізингодавця у строки, передбачені договором фінансового лізингу, вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу та/або законодавством. Лізингоодержувач (відповідач) зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі; дотримуватися умов договорів страхування об`єкта фінансового лізингу (ст.21 Закону). Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Положеннями частини першої статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Станом на 20.07.2025 відповідач має заборгованість за лізинговими платежами в сумі 73 957, 20 грн, яка складається із: 20 325,48 грн. відшкодування вартості предмету лізингу; 28 583,18 грн. прострочене відшкодування вартості предмету лізингу; 0,64 грн. прострочені відсотки за користування предметом лізингу; 16 916,18 грн. прострочена комісія - лізингової компанії; 8 131,72 грн - прострочені страхові платежі, що підтверджується розрахунком заборгованості. Пунктом 9.6 Договору лізингу (публічної частини) визначено, що при порушенні лізингоодержувачем будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 60 календарних днів, лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплатити Лізингодавцю штраф у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання (у т.ч. ПДВ). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. Враховуючи вищевикладене, а також те, що доказів сплати лізингових платежів чи спростування вказаних обставин, на час розгляду справи відповідачем не надано, суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо виконання умов договору фінансового лізингу, та вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» заборгованість за Договором фінансового лізингу №APTE000000000153164 від 13.11.2021 у розмірі 73957,20 грн. Окрім того, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 3028 грн.

Outcome: approved