Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

У червні 2025 із позовом до суду звернувся [PERSON] , який просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість по Договору про надання фінансового кредиту №ВН03-00914 від 08.02.2022 року в розмірі 132128,27 гривень 27 копійок, з яких 15719,58 грн - заборгованість по тілу кредиту, 116408,69 грн - проценти за період з 08.02.2022 року по 01.02.2025 року. Мотивував заявлені вимоги тим, що між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] 08.02.2022 року було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00914 згідно якого відповідач отримав кошти у сумі 16000 грн. Позичальник, отримавши кредитні кошти порушив договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку не погашається. Відповідно до укладеного договору факторингу ТОВ «Вендор-Фінанс» передало право вимоги за договором позивачу. Ухвалою суду від 21.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розгляд справи здійснити у його відсутність, проти заочного порядку вирішення спору не заперечував. Відповідачка у встановлений судом строк відзив не подала. Враховуючи неявку відповідача, яка була належно повідомлена про місце, дату та час судового засідання та не повідомила про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Суд дослідивши надані докази установив, 08.02.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] укладено договір про\~надання фінансового\~кредиту № ВН03-00914. Згідно вказаного договору відповідач отримав кошти у сумі 16000 грн. із строком повернення до 15.11.2022 (п. 1.5 договору). За користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплачувати проценти у розмірі 4,865% від суми наданого кредиту за кожний 7 днів користування. Розмір орієнтовної річної процентної ставки склав 253,675% річних. Згідно п. 2.7 договору у разі неповернення кредиту (повністю або часткового) після закінчення строку користування кредитом, кредитодавець у порядку ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, має право нараховувати проценти за користування коштами у розмірі, що дорівнює розміру встановленому п. 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. Вказаний договір підписано сторонами власноручними підписами. Відповідач отримала вказані кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером (ордер а.с. 14). 05.09.2022 року ТОВ «Вендор-Фінанс» (клієнт) та ТОВ «Кредити Готівкою»\~(фактор)\~уклали договір\~факторингу №1-09\~Ф згідно\~якого сторони\~погодили,\~що фактор\~зобов`язався передати\~в розпорядження\~клієнта грошові\~кошти,\~а клієнт\~зобов`язався відступити\~фактору право\~вимоги (договір\~а.с.\~19). Одним із боржників відповідно до реєстру прав вимоги є [PERSON] . Згідно виписки за контрагентом ТОВ «Кредит Готівкою» сплатив ТОВ «Вендор-Фінанс» суми погоджені договором. 12.12.2023 року ТОВ «Кредит Готівкою» та ТОВ «ФК «Гефест» уклали договір відступлення права вимоги №12122023. Натомість права вимоги переходять до ТОВ «ФК «Гефест». В підтвердження виконання договірних зобов`язань товариствами суду надано платіжну інструкцію про перерахування коштів клієнту. У грудні 2023 між ТОВ «ФК «Гефест» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги №13122023/1. Згідно умов до [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] . Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема з договорів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору і відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на момент укладення договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги) вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Із наведеного слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала згідно постанови від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 вважала за необхідне відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Отже, якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором. Докази на підтвердження того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, позивачем надані не були та в матеріалах справи відсутні. Суд зазначає, що договір відступлення права вимоги від 13.12.2023, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» та позивачем - [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00914 від 08.02.2022 року, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем [PERSON] . Оскільки [PERSON] уклав договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги як фізична особа, не маючи статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності, у тому числі за валютними операціями, правові підстави для задоволення даного позову відсутні. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року у справі №214/932/16 за аналогічних правовідносин. З огляду на вказані обставини суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Судові витрати слід віднести за рахунок держави. ЦК України, 4, 7, 12, 13, 81, 89, 141, 244, 263, 273 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed