Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки, посилаючись на те, що працювала в АТ «Укрзалізниця», звідки звільнилась 11.02.2024 року за угодою сторін (на підставі\~ст. 36 КЗпП України). При звільненні роботодавцем не було дотримано вимоги\~статті 116 КЗпП України, так як не проведено остаточного розрахунку в день її звільнення, як того вимагає чинне в Україні трудове законодавство, зокрема не були виплачені належні та гарантовані до виплати їй кошти відповідно до норм діючого у регіональній філії «Південно-Західна залізниця» колективного договору, а саме: матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 та 2024 роки. Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104 грн. та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 18 168 грн. 23 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Обгрунтовуючи свої заперечення представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факт подання заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та пропущено строк на звернення до суду. Крім того, на період дії воєнного стану та у зв`язку із складною ситуацією в АТ «Укрзалізниця», рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року № ц-54/31) здійснення відповідних виплат було зупиненим. Правомірність відповідного рішення про зупинення виплат підтверджується приписами\~Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Виплата зазначених вище сум була правомірно зупинена і, відповідно, відсутні підстави для застосування\~статті 117 КЗпП України. Ухвалою суду від 13.10.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач також пояснила, що подавала заяви на надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.\~Пояснила, що згідно з колективним договором позивач має право на таку виплату, однак ця допомога виплачується лише на підставі окремої заяви працівника. Проте позивач такої заяви роботодавцю не подавала. Разом з тим, на час воєнного стану такі виплати на 2023 рік були призупинені а на 2024 рік виплачувались працівникам по відповідним заявам лише 30% від визначеного розміру виплати. Також позивачем пропущено строки звернення суду. Суд,\~ заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги\~ не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на посаді касира квиткового 2 категорії. Згідно даних витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Згідно копії\~наказу (розпорядження)\~№ 1703/ос\~від 22.11.2023\~року про\~припинення трудового\~договору (контракту),\~звільнено 28.11.2023\~з посади\~касира квиткового\~2\~категорії станції\~Трипілля-Дніпровське\~3\~класу філії\~«Приміська пасажирська\~компанія» АТ\~«Українська залізниця»,\~у зв`язку\~з переведенням\~на підставі\~п.\~5\~ст.\~36\~КЗПП. Вказаним наказом також визначено компенсувати позивачу невикористані 18 днів відпустки. 11.02.2025 року звільнена з посади згідно\~статті 36 КЗпП України\~за угодою сторін, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 120/ос від 04.02.2025 року про припинення трудового договору (контракту). Вказаним наказом також визначено компенсувати позивачу невикористані компенсувати за невикористанні 10 днів відпустки, за період 10.09.2024-11.02.2025. Згідно приписів ч. 1\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Позивач у своєму позові зазначила, що роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП, остаточного розрахунку в день звільнення не проведено, зокрема не виплачено матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16104 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 18168 грн. Щодо строків звернення до суду. Частиною 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці», в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно із ч. 2\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~матеріальна допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою. Відповідно до\~ст. 238 КЗпП України\~при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Згідно зі\~ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до\~ст. 13 КЗпП України\~та\~ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України\~визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі\~ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2\~ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норм праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантованих виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до\~ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. У розумінні положень\~ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди»\~умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Відповідно до\~ст. 9 КЗпП України\~умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України. Згідно зіст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Відтак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку у повному обсязі із працівником, що звільняється. Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18, провадження № К/9901/17624/19, зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, виходячи з положень\~ст. 238 КЗпП України. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на п. 3.10 Коллективного договору Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2024 роки, відповідно до якого працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. Згідно приписів\~статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року становить 2684 гривні. Згідно приписів\~статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року становить 3 028 гривні. Згідно приписів ч. 1\~ст. 11 КЗпП України, колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю. Згідно приписів\~статті 13 КЗпП України, зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно приписів\~статті 18 КЗпП України, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. Згідно\~ст. 1 ЗУ «Про колективні договори і угоди», колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно ч. 1\~ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Згідно абз. 4 ч. 2\~ст. 7 ЗУ «Про колективні договори і угоди», у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Згідно ч. 1\~ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Представник відповідача, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на призупинення цих виплат на період воєнного стану на підставі\~ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022, яка передбачає на період воєнного стану зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця, а також рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відповідно до якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами, а також інші одноразові заохочення. Так, згідно приписів статті 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах дії воєнного стану» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Зазначений закон набув чинності 24 березня 2022 року. Воєнний стан, введений\~Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого\~Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, неодноразово був продовженим та діє станом на дату подання позовної заяви і її розгляду в суді. Відповідно до п.1.1.та пп.1.1.4 \~пункту 1 Витягу з протоколу №Ц-54/13 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022року «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця»,\~ухвалено на період дії правового режиму воєнного\~стану в Україні,оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022\~призупинено виплату\~інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики . Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. З наведено вбачається, що позивач мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за умови подання нею письмової заяви. Позивач в судовому засіданні повідомила суду, що подавала заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення як у 2023 році, так і у 2024 році, проте оригінал вказаних заяв знаходиться у відділі кадрів роботодавця, тому надати їх копії суду вона не має можливості. Представник відповідача, в свою чергу, зазначила, що у позивача право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення не виникло, оскільки у 2023 та 2024 роках позивач відповідні заяви роботодавцю не подавала. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). З наведено вбачається, що обов`язок доведення факту права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, обґрунтувати її розмір покладено саме на позивача. Однак, в матеріалах справи заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік та 2024 рік відсутні, позивачем не доведено, що вона зверталася до відповідача із заяви про надання копій вказаних заяв, а також нею не заявлялося клопотання про витребування від відповідача, інформації чи подавалася позивачем у 2023 році та 2024 році письмові заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, як необґрунтований.

Outcome: dismissed