Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

В липні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо доньки - [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів з кожного в розмірі частки із всіх видів заробітку (доходу) відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що [PERSON] її рідна сестра, а [PERSON] її колишній співмешканець, [PERSON] доводиться її племінницею. Відповідачі не займаються вихованням доньки, з серпня 2018 року батько був в місцях позбавлення волі, а мати кількома місяцями пізніше теж потрапила під арешт, з того часу вихованням дитини займається вона. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної в місті Дніпрі ради від 17 серпня 2018 року №235 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній [PERSON] , [INFO] » малолітній [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради від 21 вересня 2018 року №287, [PERSON] була призначена опікуном над малолітньою [PERSON] . Місце проживання дитини було визначено з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі звільнились з місць позбавлення волі, однак батько взагалі не цікавиться дитиною, ніколи до неї не приходив, а мати прийшла один раз після звільнення, але тільки тому, що потрібно було десь переночувати. Відповідачі не працюють, ведуть антисоціальний спосіб життя, жодним чином не допомагають дитині, не цікавляться навчанням та успіхами. Позивач просить позбавити батьківських прав відповідачів та стягнути з них аліменти на утримання дитини, аби вона могла найбільш повно та всебічно забезпечити права та законні інтереси дитини, так як створила їй всі необхідні умови для проживання та навчання. Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 16 липня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 04 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що опікується двома дітьми сестри. Обоє батьків [PERSON] перебували в місцях позбавлення волі, а тому обов`язок по догляду за дитиною вона взяла на себе. Батьки не цікавляться дівчинкою, ведуть антисоціальний спосіб життя, не працюють, вживають заборонені речовини. Квартира матері дівчинки не придатна для проживання, тож просить задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не з`явились, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином, поважну причину неявки не повідомили, відзив на позов не надали, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, підтримала позовні вимоги та пояснила, що їх працівник мала бесіду з батьком дитини, який пояснив, що наміру бути батьком не має, він не працює, веде антисоціальний спосіб життя та зазначив, що умов для проживання дитини нема і їй буде краще з опікуном. Мати теж дівчинкою не цікавиться та не займається, а тому позов знаходить підставним. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що батька не знає, а маму інколи бачить на житловому масиві, але вона нею не цікавиться, не вітає зі святами, не допомагає ніяк і їй краще з тіткою, яка створила їй всі умови для проживання та навчання, де вона проживає також разом зі старшою рідною сестричкою. Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] . Батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради №235 від 17 серпня 2018 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, малолітній [PERSON] , [INFO] » надано малолітній [PERSON] , [INFO] , статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Самарської районної і місті Дніпрі ради №287 від 21 вересня 2018 року «Про призначення [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] , [INFO] » призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном над малолітньою [PERSON] , [INFO] . Визначено місце проживання малолітньої [PERSON] за місцем проживання опікуна, [PERSON] , за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до довідки Дніпровського ліцею №129 Дніпровської міської ради від 7 липня 2025 року №05-09/87-05 [PERSON] навчається в 6-Г класі ліцею. Опікун дитини, [PERSON] систематично спілкується з педагогами, які навчають дитину, цікавиться шкільним життям дитини, відвідує батьківські збори тощо. Батьки дитини зв`язку із закладом освіти не підтримують. Як слідує з акту умов проживання [PERSON] від 15 травня 2025 року за адресою: [ADDRESS] , дівчинці створені всі необхідні умови проживання та навчання, є спальне місце, куточок для навчання, є запас їжі, одяг по сезону, чистенько, охайно, зроблений ремонт. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] встановлено, що на час позбавлення волі обох батьків дитині було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування [PERSON] була судимою 8 разів та з моменту звільнення з місць відбування покарання - 25 січня 2023 року не зверталась із заявою щодо повернення дитини. Місце її перебування встановити не виявилось за можливе. За результатами виходу за місцем проживання батька, після його звільнення з місць позбавлення волі, - [PERSON] , останній повідомив, що дитині краще з опікуном, аніж з ним. Вважають за доцільне побавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно доньки [PERSON] . Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та батьками зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки обох батьків, позбавлення їх батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідачів на повагу до їх сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції, адже обоє відповідачів самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Суд вважає висновок органу опіки та піклування обґрунтованим, в ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачі без поважних причин протягом тривалого часу свідомо нехтували своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунулись від виховання та утримання дитини, а отже поведінка [PERSON] та [PERSON] відносно дитини є свідомим нехтуванням ними своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, серед іншого, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно із ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В даному випадку норми закону передбачають обов`язковість батьків утримувати своїх дітей. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд погоджується з обраним позивачем розміром аліментів та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Судом задоволено позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору в частині стягнення аліментів, а тому з відповідачів в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 211, 20 грн. з кожного, що відповідає нормам ч.1 ст. 141 ЦПК України. В іншій же частині позовних вимог, судові витрати понесені позивачем слід стягнути з відповідачів на її користь в рівних частках.

Outcome: approved