Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Піщанське АТП 10540» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.11.2022 року позивачка була прийнята на роботу в ТОВ «Піщанське АТП 10540» на посаду диспетчера з міжнародних перевезень, на підставі наказу №34-к від 09.11.2022 року за усною трудовою угодою. До посадових обов?язків позивача, які роботодавцем їй були доведені до відома усно входило: планування, контроль, координація та облік роботи водіїв та транспортних засобів підприємства, моніторинг руху транспорту тощо. Виконання своїх посадових обов?язків позивачем відбувалося дистанційно, за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення, засобів телефонного зв?язку. За весь час своєї роботи, поставлені їй посадові обов?язки позивач виконувала без зауважень, вчасно та сумлінно, до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни жодного разу не притягувалася. Однак, на початку серпня 2025 року, випадково, через електронний кабінет Пенсійного фонду України, позивач довідалась, що 02.06.2025 року її було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (наказ №27-к від 02.06.2025 року). Як слідує із змісту п. 4 статті 40 КЗпП України роботодавець має право розірвати трудовий договір з працівником у разі вчинення ним прогулу без поважних причин, у т.ч. у разі відсутності працівника на роботі понад три години протягом робочого дня. Однак, посадові особи ТОВ «Піщанське АТП 10540», не повідомляли позивачку про факт припинення з нею трудових відносин по причині прогулу. Також і невідомо на якій підставі та за яких умов було накладено даний вид дисциплінарного стягнення. У зв`язку з цим, 22.08.2025 року на офіційну поштову адресу відповідача було направлено заяву, в якій позивач просила надати належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких її було звільнено за прогул, однак, зазначена заява була проігнорована та залишилася без відповіді. У зв?язку із тим, що прогул є серйозним порушенням трудової дисципліни, а запис про звільнення за прогул в трудовій книжці може негативно вплинути на пошук нової роботи, оскільки потенційні роботодавці можуть сприймати це як ненадійність працівника, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просила суд скасувати наказ №27-к від 02.06.2025 року про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та поновити її на посаді диспетчера з міжнародних перевезень ТОВ «Піщанське АТП 10540» з 02.06.2025 року. Крім того, оскільки звільнення було незаконним позивачка, просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 9\~894,72 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 36\~280,64 грн. з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 29.10.2025 року від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Вказав, що позивачка дійсно працювала на посаді диспетчера з міжнародних перевезень в ТОВ «Піщанське АТП 10540». Однак, наказом попереднього директора підприємства від 02.06.2025 року №М-27/к [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зауважив, що після видання оскаржуваного наказу про звільнення у ТОВ «Піщанське АТП 10540» відбулися кадрові зміни. Зокрема змінився директор, було здійснено зміну власників товариства та призначено нового директора. При цьому, нове керівництво не отримало в повному обсязі документацію, пов`язану з трудовими відносинами позивачки, оскільки попередній керівник неналежним чином передав справи. Тому надати копії відповідні документи не вбачається за можливе. Таким чином, жоден із представників теперішнього керівництва відповідача не був причетний до прийняття рішення про звільнення позивачки та не володіє повною інформацією про обставини такого звільнення. Крім того, оскільки в структурі відповідача відбулися зміни в організації роботи, відповідачем було затверджено новий штатний розпис, відповідно до якого було проведено скорочення штату та посада диспетчера з міжнародних перевезень було виключено зі штатного розпису, тому поновити позивачку на вказану посаду не вбачається за можливе. На підставі вказаного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку надавши оцінку фактичним обставинам справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами трудового законодавства. Судом встановлено, що відповідно до Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 12.09.2025 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Піщанське АТП 10540». Наказом №34-к від 09.11.2022 року була прийнята на посаду диспетчера з міжнародних перевезень. При цьому, 02.06.2025 року на підставі наказу №27-К від 02.06.2025 року була звільнена з посади диспетчера з міжнародних перевезень, на підставі п.4 чт.40 КЗпП України (а.с.13). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за 2025 рік отримала заробітну плату від ТОВ «Піщанське АТП 10540» за січень - 8\~915,06 грн., лютий 9\~145,19 грн., березень 9\~145,19 грн., квітень - 9145,19 грн. (а.с.14). 22.08.2025 року [PERSON] зверталася до директора ТОВ «Піщанське АТП 10540» із заявою про надання належним чином засвідчених копій документів (а.с.18-19). Актом приймання-передачі частини частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» від 03.06.2025 року, [PERSON] та [PERSON] уклали даний акт про наступне [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла частину частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» у розмірі 55%, номінальна варість якої 192\~500,00 грн. (а.с.36-37). Також, Актом приймання-передачі частини частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» від 26.06.2025 року, [PERSON] та [PERSON] уклали даний акт про наступне [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла частину частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» у розмірі 30,83%, номінальна варість якої 107 912,00 грн. (а.с.37). Відповідно до Договору Міни частини частки у статутному катіпалі ТОВ «Піщанське АТП 10540» від 02.06.2025 року [PERSON] передав у власність [PERSON] частину частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» у розмірі 55%, намінальна вартість якої 192\~500,00 грн. (а.с.38). Відповідно до Договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» від 23.06.2025 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] частину частки у статутному капіталі ТОВ «Піщанське АТП 10540» у розмірі 30,83%, номінальна варість якої 107 912,00 грн. (а.с.39). Наказом №12-О від 23.06.2025 року ТОВ «Піщанське АТП 10540» було затверджено штатний розпис у кількості 20 шт. од., а саме: інспектор з кадрів - 1, головний бухгалтер - 1, директор - 1, водій транспортних засобі -4, сестра медична -1, механік - 2, робітник з благоустрою -1 , водій автотранспортних засобів 9 (а.с.41-42). Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст.\~15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 21\~КЗпП України\~трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 4 ст.\~36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу. Суд констатцє, що відповідних доказів на підставі яких суд може переконатися у перебуванні позивачки у трудових відносинах з відповідачем суду не надано. Згідно зі ст.\~139 КЗпП України\~працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Частиною 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (звільнення працівника) є прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до усталеної судової практики, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41\~КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.\~147-1,\~148,\~149 КЗпП України\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки,\~залишення роботи до закінчення строку трудового договору\~чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених\~ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних\~є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 358/1570/16-ц, на яку посилається позивач у касаційній скарзі. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У цьому зв`язку суд констатує, що обставина зазначена позивачем у позовній заяві щодо незаконного звільнення перед судом недоведена. Будь яких доказів з цього приводу стороною позивача суду не представлено. Таким доказами можуть слугувати акт про відсутність на роботі, наказ про звільнення, пояснення особи, однак, жодного із вказаних доказів суду не надано, клопотання про їх витребування позивачем не заявлялося. З огляду на викладене суд не встановив матеріально правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу відповідача про звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а як наслідок не встановив підстав і для задоволення позовної вимоги в частині поновленні на роботі, стягненні заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідних вимог. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, на підставі ч.ч. 1,2 ст. ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed