Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради в якій просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] померла, [INFO] , на житловий будинок визначений у технічній документації під літ. «Е», загальною площею 55,0 кв.м., житловою 33,9 кв., розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 липня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності та розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року зупинено провадження по справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власностідо залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , який вибув з процесу у зв`язку зі смертю. Ухвалою Хаджбеївського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025р. провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності поновлено. Залучено до участі у справі №521/7161/24 за позовом [PERSON] до ОМР, про визнання права власності, правонаступника після смерті [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] , ІПН [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . 12.11.2025р. від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява в якій просила визнати за не право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,6 кв.м., житловою 34,4 кв. Уточнений позов обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Предметом спадщини є житловий будинок літ. «Е» загальною площею 55,0 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] заповіту не залишала, спадкоємцем першої черги є її син [PERSON] . Домобудівля була збудована [PERSON] у 1958 році та введена в експлуатацію рішенням виконкому Іллічівської райради №1551 від 24.11.1961 року, що підтверджує виникнення в неї права власності на будинок. За життя спадкодавиця правовстановлюючих документів не оформила, однак постійно проживала у будинку, що підтверджується домовою книгою. [PERSON] проживав разом із матір`ю в цьому будинку з 1969 року і після її смерті фактично прийняв спадщину, що відповідає вимогам ст.549 ЦК УРСР 1963 р. та підтверджується довідками про реєстрацію. Інших спадкоємців немає. Малиновська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність зареєстрованого права власності у спадкодавця, що унеможливлює оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Це дає підстави для звернення до суду (ст. 376 ЦК України, практика Верховного Суду). Раніше рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2022 року у справі №521/17834/21 встановлено факт належності [PERSON] домобудівлі за вказаною адресою та підтверджено законність її будівництва. Згідно з висновком експерта ПП «Проект» від 29.09.2025 р., житловий будинок відповідає будівельним нормам і має характеристики квартири загальною площею 55,6 кв.м. Таким чином, [PERSON] як єдиний спадкоємець першої черги, який фактично прийняв спадщину та проживав у будинку, має право на визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом. Від представника відповідача відзив на позовну заяву не надійшов, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства не є перешкодою для розгляду справи за наявними у ній матеріалами. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Надали заяву про слухання справи у відсутності сторони позивача, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Про час та місце розгляду справи відповідач була сповіщена належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями наявними у матеріалах справи (відповідно до положень ч. 11ст. 128ЦПК), які направлялися на адресу відповідача, з огляду на що, суд приходить до переконання про можливість розглянути справу за відсутності відповідача, згідно вимог ч. 3 ст.223, ч. 1 ст.280 ЦПК та ухвалити заочне рішення. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно із ч. 1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 06.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1ст. 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Отже, суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі письмових матеріалів. Згідно приписів ч. 2ст. 247 ЦПК Україниу разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до ОМР про визнання права власності, враховуючи таке. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Жовтневим відділом РАЦС, 06.08.1990, актовий запис про смерть №6689. За життя [PERSON] заповіт не складала, порядок спадкування за законом не змінювався. Спадщина, яка відкрилася після смерті [PERSON] є домобудівля за адресою [ADDRESS] , до складу якої входили 3 житлові кімнати та кухня. Відповідно до листа КП «БТІ» ОМР від 27.04.2023 року адресованому Державному нотаріусу Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса, [PERSON] домомвлодіння за адресою: [ADDRESS] , складається із шести будинків, зареєстровані частини майна, є частинами домоволодіння одиницю не складають, при цьому реєстрація права власності відбувалася, яка на частини домоволодіння так й квартири. Відповідно до висновку експерта (спеціаліста) №29-09/25 від 29.09.2025 року ПП «Проект», досліджуваний об`єкт домобудівля за адресою [ADDRESS] , до складу якої входили 3 житлові кімнати та кухня, яка за час життя належала [PERSON] відповідає вимогам будівельних норм і правил, а також за своїм функціональним призначенням та планувальною структурою є квартирою загальною площею 55,6 кв.м, житловою 34,4 кв.м. Відповідно до рішення Виконкому Іллічівської райради депутатів працівників від 24.11.1961 року № 1551, будинок збудований [PERSON] у 1958 р., дозволено експлуатувати, прописку та видачу будинкової книги. Судом встановлено про те, що за час життя [PERSON] не отримано свідоцтво про вправо власності на вказаний будинок. [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №С7-201656-ф/л від 09.10.2023 року, [PERSON] , місце реєстрації: [ADDRESS] . Отже, спадкоємцем першої черги був син [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1960 року), який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , проживав зі спадкодавцем до моменту його смерті та після неї у наведеному вище будинку, що підтверджується довідкою. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2007 року «Про судову практику у справах про спадкування»: якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси справа № 521/17834/21 від 15.11.2022 року (набуло законної сили), за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , державного реєстратора Лиманської районної адміністрації Одеської області-Антоненко І.О., департаменту надання адміністративних послуг ОМР про скасування запису про право власності та знання особи з реєстрації, встановлено: «…що виконкомом Іллічівської райради депутатів трудящих м.Одеси № 1551 від 24.11.1961 року, п. 26, було прийнято рішення про збереження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке самостійно побудувала [PERSON] , та останній було дозволено оформити прописку та видачу домової книги, та оформлення документів [PERSON] з сином [PERSON] , 1947 р.н. (а.с.59) З довідки № 793 від 22.04.2010 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з 25.04.1963 року по день смерті [INFO] (а.с.36), що також підтверджується копією домової книжки для прописки громадян, проживаючих. (а.с.17-27) Також, з копії домової книжки для прописки громадян, проживаючих вбачається (а.с.17-27), копії паспорту серії [NUMBER] від 15.12.1989 року (а.с.15-16) вбачається, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.06.1969 року. Станом на дату прийняття питання виконкомом Іллічівської райради депутатів трудящих м.Одеси рішення № 1551 від 24.11.1961 року набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Таким чином, суд доходить висновку, що з моменту прийняття виконкомом Іллічівської райради депутатів трудящих м. Одеси рішення № 1551 від 24.11.1961 року, про збереження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на праві власності належала домобудівля за адресою [ADDRESS] , до складу якої входили 3 житлові кімнати та кухня. Тобто право власності у [PERSON] на домобудівля за адресою [ADDRESS] , до складу якої входили 3 житлові кімнати та кухня, виникло на підставі прийнятого рішення у 1961 році. однак реєстрації права власності за час життя [PERSON] не зійснила. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 р., що діяв на час смерті [PERSON] ( [INFO] ), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч. 1ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи, що позивач є сином [PERSON] , фактично вступив у володіння спадковим майном, оскільки проживав в домобудівлі на момент смерті спадкодавця, та, відповідно набув права власності на нього в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері. Відповідно до ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів…» З матеріалів справи вбачається про те, що [PERSON] у вставленому законом порядку звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа № 196/2023. Постановою державного нотаріуса Михальової Л.І. від 04.05.2023 року № 1320/02-31, було відмовлено видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю документів про право власності на спадкове майно. Однак, [INFO] помер позивач по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про мерть, видане Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), актовий запис № 2229. Спадкоємцем позивача по справі, [PERSON] після смерті є [PERSON] , спадкоємець за заповітом, яка належним чином прийняла спадщину звернулася до Приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області ЛІЧМАН І.М. із відповідною заявою про прийняття спадщини, спадкова справа № 53/2024. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. В силу п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Виходячи із змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.10.2021 в справі № 702/61/20 зроблено висновок, що зверненню до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. (В даній справі позивач зверталася до нотаріальної контори в законному порядку, але не може оформити свої спадкові права). У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ст. 50 Закону України «Про нотаріат» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. (Про, що свідчить відмова нотаріуса). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України позивач прийняла спадщину та згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України має право на одержання свідоцтва про право на спадщину, отже вона не має перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тобто таке право позивача не оспорюється. справа № 227/3750/19, провадження № 61-16069св20, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17 факт того, що особа за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року №227/3750/19 оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. Частиною 1ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, відповідач не надав заперечень, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved