Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

18.07.2024 на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в якій просила визнати договір дарування земельної ділянки від 31.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. за реєстровим номером 454, удаваним правочином, який було вчинено для приховання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101), за ціною 32 046,56 грн. та визнати земельну ділянку площею 0,08 га кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101) об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що 04.09.1982 між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований сільрадою Свобода Берегівського району Закарпатської області за актовим записом №24. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19.01.2024 по справі №756/13399/23 (яке набрало законної сили 19.02.2024) вказаний шлюб було розірвано.) За твердженням позивачки, серед іншого набутого в період шлюбу майна, колишнім подружжям було придбано також земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:30:001:0074 площею 0,08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247872321101).Всі необхідні нотаріальні дії щодо земельної ділянки за згодою позивача та в інтересах сім`ї здійснював відповідач 1. Позивачка повідомила, що дізналася про укладення договору дарування земельної ділянки, який фактично був договором купівлі-продажу, під час перегляду документів, залишених відповідачем 1 після розірвання шлюбу. Додатково, як обґрунтування можливої удаваності договору дарування для приховування договору купівлі-продажу, позивач посилається на декларацію, подану відповідачем 1 у 2021 році, де земельна ділянка віднесена до категорії спільної сумісної власності. Також просила врахувати, що відповідач 1 [PERSON] та відповідачка 2 [PERSON] не є родичами, тобто фактично доволі коштовна річ була подарована сторонній особі; при цьому [PERSON] земельна ділянка була набута на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2013, а тому, на думку позивачки, подальше дарування земельної ділянки позбавлене економічного сенсу; відповідачем 1 придбана земельна ділянка була задекларована як спільне з позивачкою майно. Ухвалою суду від 01.08.2024 позов було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 20.08.2024 вказані в ухвалі недоліки було усунуто. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.08.2024 відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. 16.09.2024 надійшло клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача - [PERSON] , в обґрунтування клопотання зазначив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:30:001:0074 12.07.2024, тобто вже після подання позову до суду, була подарована відповідачем 1 [PERSON] своєму брату - [PERSON] , а отже станом на сьогодні земельна ділянка, право власності на яку є предметом спору, належить особі, яка не є учасником справи. У зв`язку з чим вважав, що є необхідним залучення до участі у даній справі у якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2024 було задоволено заяву позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . 02.10.2024 ухвалою суду заяву представника позивача адвоката Горбенка Костянтина Олеговича, який представляє інтереси позивачки [PERSON] , про забезпечення позову задоволено. У порядку забезпечення позову, до вирішення справи по суті: - накладено арешт на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101); - заборонено вчинення реєстраційних дій щодо земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101); - заборонено [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) вчиняти будь-які юридично значущі дії щодо земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101). 11.03.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки [PERSON] адвоката Андрейчука О.М., в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заявленого зазначив, що відповідачка 2 [PERSON] та її батько декілька десятків років (понад двадцять років) є близькими друзями з Відповідачем 1. Відсутність родинних зв`язків між Відповідачем 1 та 2 не вважає як підставу для обмеження права розпорядження належній їй на праві власності земельної ділянки. Відповідачка-2 також наголосила, що волевиявлення, зазначене в самому договорі дарування було вільним і усвідомленим та відповідало її внутрішній волі та дійсним намірам. Відповідачем 2 заперечено отримання будь яких коштів та іншої економічної користі в процесі укладення договору дарування. Окрім іншого, відповідачка 2 додатково пояснила мотиви подарувати земельну ділянку Відповідачу 1, своїм виїздом у США та бажанням допомогти останньому облаштувати власне житло в Ужгороді для проживання з новонародженою донькою [PERSON] та [PERSON] . 13.03.2025 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що представником відповідачки 2 [PERSON] не надано жодного доказу, що відповідачі нібито вже понад 20 років підтримують дружні відносини та є близькими між собою; що [PERSON] нібито тривалий час проживає в США і нібито перед своїм від`їздом в США вона подарувала спільну земельну ділянку відповідачу 1, що на момент укладання договору дарування шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем 1 нібито припинені та шлюб між ними нібито існував формально. 16.04.2025 на адресу суду від представника відповідача 1 [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких представник, серед іншого, зазначив, що 23.10.2023 до Оболонського районного суду м.Києва подана позовна заява (справа №756/14186/23) про поділ спільного майна [PERSON] та [PERSON] , згідно позовних вимог [PERSON] не зазначено спірну земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності та не заявлено її поділ. Вважає, що дане спростовує той факт, що позивачка нібито не знала про те, що земельна ділянка була подарована [PERSON] від [PERSON] , а викладене в позовній заяві є суперечливим, оскільки позивач не зазначила земельну ділянку як спільну сумісну власність і не сприймала її, як таку, що підтверджує той факт, що позивач знала про те, що земельна ділянка була набута у власність відповідача 1 на підставі договору дарування. Також зазначив, що якщо суд дійде висновку про наявність порушеного права позивачки, слід здійснювати обрахунок строків позовної давності з дати, коли позивач мала можливість і могла довідатись про порушення своїх прав (тобто в серпні 2015 року) та застосувати строки позовної давності до позову. Вважає, що всі вимоги сторони позивача гуртуються лише на припущеннях, що договір дарування є удаваним та приховує договір купівлі-продажу. Позивачкою не зазначається сума коштів, які на думку позивача, мав сплатити відповідач 1, так само позивачем не додано жодного доказу (виписки з банківського рахунку, факту передання грошових коштів, розписки тощо), які б прямо чи опосередковано вказували б на те, що відповідач 2 отримав грошові кошти за договір дарування. Представником позивачки на адресу суду надіслано заперечення щодо письмових пояснень відповідача 1, в яких адвокат зазначив, що посилання відповідача-1 на те, що в межах справи №756/14186/23 (яка перебувала в провадженні Оболонського районного суду міста Києва) спірна земельна ділянка не була предметом спору, жодним чином не нівелює статус вказаної земельної ділянки як спільного майна подружжя, бо жодна норма законодавства не зобов`язує здійснювати поділ всього спільного майна в межах одного судового процесу. Також зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущений, і будь-які спроби відповідача-1 довести протилежне є відвертими спробами ввести суд в оману. Більше того, навіть якби строк позовної давності і був пропущений, то пропущений він був би виключно з поважних причин, бо своїми вищезгаданими діями (зокрема декларуванням спірного майна як спільного навіть у декларації за 2021 рік) відповідач-1 умисно приховував факт «укладення» нібито договору «дарування». Додав, що у позивачки не виникало жодних сумнівів в придбанні спірної земельної ділянки саме на підставі договору купівлі-продажу і лише під час «розбирання» паперів, які відповідач-1 залишив після їх проживання (шлюб було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19.01.2024 року по справі №756/13399/23), позивачка натрапила на копію Договору дарування від 31.07.2015 року. 18.04.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача адвоката Горбенка Костянтина Олеговича про прийняття до розгляду заяви про визнання недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону. Прийнято до розгляду заяву представника позивача про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки від 12.07.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталією Дмитрівною за реєстровим номером 2156. 14.05.2025 на адресу суду від представника відповідача 1 [PERSON] адвоката Ковача І.В. надійшли пояснення на заяву про визнання недійсним пов`язаного з предметом спору правочину. У поданих поясненнях представник відповідача 1 зазначив, що з огляду на те, що заява подана в порядку ст. 199 ЦПК України стосується вимоги, що є похідною та не може бути задоволена в разі відмови в задоволенні позову, [PERSON] заперечує проти визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 12.07.2024 за реєстровим номером 2156. Вказав, що позивач не обґрунтував удаваності договору з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. Більше того на реальності та дійсності укладеного договору дарування наполягає не лише обдарований [PERSON] , але й дарувальник [PERSON] . Також зазначив, що шлюб між позивачкою та відповідачем 1 з 2012 існував лише формально, оскільки дійсно [PERSON] пов`язаний спільним побутом з [PERSON] , що народила йому 2 дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Підсумовуючи зазначив, що вимоги, заявлені в порядку ст. 199 ЦПК України, є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування, а тому задоволенню не підлягають. З огляду на наведене, в задоволенні заявлених позовних вимог та вимог, що заявлені в порядку ст. 199 ЦПК України, просив суд відмовити. 15.05.2025 на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення щодо письмових пояснень [PERSON] , в яких адвокат Горбенко К.О. зазначив, що відповідач-1 не навів жодних заперечень «по суті» заяви про визнання недійсним правочину, пов`язаного з предметом спору (договору дарування земельної ділянки від 12.07.2024 року), обмежившись посиланням на те, що вказана вимога є «похідною» від позовної вимоги (визнання удаваним договору дарування від 31.07.2015 року). Та зазначив, що висновок» відповідача-1, що під час розгляду даної справи, підлягає врахуванню встановлений рішенням суду від 19 листопада 2024 року у справі №756/14186/23 обсяг спільно нажитого майна, не витримує жодної критики, бо в межах вказаної справи суд не робив висновків щодо охоплення» цією справою всього спільно нажитого майна. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, зазначив, що вважає доведеним факт удаваності спірного договору дарування матеріалами справи, оскільки самим відповідачем 1 у деклараціях про осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування зазначався статус вказаної земельної ділянки як спільна сумісна власність подружжя, звернув увагу, що на спірній земельній ділянці розташований будинок, і дослідженими в судовому засіданні відеозаписами підтверджується факт спільного проживання позивачки і відповідача 1 вже після набуття права власності на земельну ділянку. Також наголошував, що факт виїзду відповідачки 2 [PERSON] на постійне проживання за кордон не підтверджується жодними доказами, а тому є сумнівним твердження [PERSON] про те, що вона подарувала [PERSON] земельну ділянку у зв`язку з виїздом в США на постійне місце проживання. А також просив задовольнити прийняту заяву в порядку статті 199 ЦПК України. У судовому засіданні відповідач 1 [PERSON] проти задоволення позову заперечив, вважає такий безпідставним та необґрунтованим, зазначив про припинення ведення спільного господарства з позивачем за довго до укладення оспорюваного договору дарування. Вказує, що шлюб з 2012 року між позивачкою та відповідачем 1 існував лише формально, а сам відповідач 1 спільно, безперервно проживає разом з [PERSON] з 2012 року, яка народила йому двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після оголошеної перерви в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник відповідача 1 адвокат Ковач І.В. щодо задоволення позову заперечив, додатково наголосив, що обставини, викладені в позовній заяві та заявах по суті спору відповідачем 1 не визнаються, сторона позивача не надала доказів надання згоди позивачем на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також покликався на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, яке набрало законної сили про поділ майна подружжя між позивачем та відповідачем 1, яким визначено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. В разі, якщо суд дійде до висновку про порушення прав позивача просить застосувати строки позовної давності. Додатково зазначив, що спірна земельна ділянка набута на підставі договору дарування є особистою власністю, якою відповідач 1 мав право розпорядитись на власний розсуд, у зв`язку з чим вважає позов безпідставним, вимоги такими, що задоволенню не підлягають. Посилався на те, що вимоги за заявою, поданою в порядку статті 199 ЦПК України, є похідними та таким, що не можуть бути задоволені у зв`язку з безпідставністю позову. Також звернув увагу, що зазначення відповідачем 1 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій чи місцевого самоврядування, інформації про те, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, є некоректним заповненням відповідачем декларації, оскільки [PERSON] на той момент заповнення декларації, не володів достатньою інформацією щодо правильності та коректності заповнення в декларації такої інформації. В судовому представник відповідача 2 [PERSON] адвокат Андрейчук О.М. підтримав раніше висловлену позицію у поданому суду відзиві, просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що Відповідачем 2 спірна земельна ділянка передана у власність Відповідачу 1 на безоплатній основі за договором дарування, без наміру приховати будь-який інший правочин. Відповідач 2 підтримав заперечення Відповідача 1 відносно заяви про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки від 12.07.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталією Дмитрівною за реєстровим номером 2156. Відповідач 3 [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. ст.13,76,80,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 04.09.1982 у між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований сільрадою Свобода Берегівського району Закарпатської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 24. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19.01.2024 вказаний шлюб розірвано, що підтверджується рішенням суду №756/13399/23. Позивач у жовтні 2023 року звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Відповідача 1 про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, залишеного без змін Київським апеляційним судом 03 квітня 2025 року встановлено, що під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства подружжям за їх спільні сумісні кошти було набуто наступне майно: 1) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 378,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2676427280000); 2) автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель Е 220 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , сірого кольору, вартістю 30 000,00 доларів США, що станом на день придбання, згідно офіційного курсу НБУ (курс 1 дол. США 5,05 грн.) становила 151 500,00 гривень; 3) автомобіль марки «AUDI 6», реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , сірого кольору, вартістю 25 000,00 доларів США, що станом на день придбання, згідно офіційного курсу НБУ (курс 1 дол.США/5,05 грн.) становила 126 250,00 гривень. 31 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Ганною Денисівною, що зареєстрваний в реєстрі за номером 454. Вже після подання позивачем позову до суду Відповідач 1 12 липня 2024 року подарував Відповідачу 3 - [PERSON] земельну ділянку, набуту на підставі договору дарування, який просить Позивач визнати удаваним. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Під час судового розгляду сторони договору (відповідач 1 та відповідач 2) засвідчили, що при укладенні договору дарування від 31 липня 2015 року не мали наміру приховати будь-який інший правочин. Договір дарування був спрямований на досягнення реальних правових наслідків, передбачених його умовами, що фактично підтверджує передачу спірної земельної ділянки від відповідача 2 до відповідача 1 в дар. Заявляючи вимогу про удаваність правочину позивач покликається на те, що всі нотаріальні дії щодо земельної ділянки здійснювались відповідачем 1 за її згодою. Через призму наведеного суд звертає увагу, що у статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду висловленій у постанові від 3 червня 2024 року (справа №712/3590/22). Втім, позивач не надав доказів щодо надання такої згоди, в той самий час суд підкреслює, що сама лише наявність цієї згоди не може бути єдиною підставою для визнання правочину удаваним. Також відповідні доводи про надання згоди на набуття спірної земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки лише ця обставина не може бути підставою для віднесення майна до категорії спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 року справа 128/1511/19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15 зазначено, що «Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця». Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тобто, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц та в ряді інших постанов Верховного Суду (справа № 607/14097/14-ц від 16.09.2020 року, справа № 175/3374/21 від 05.07.2023 року, справа № 595/180/22 від 24.05.2023, справа № 354/873/15-ц від 27.03.2023 року, справа № 347/2223/17 від 01.03.2023, справа № 210/3216/15-ц від 01.02.2023 року, справа № 369/1229/20 від 31.01.2023, справа № 753/613/19 від 05.10.2023). У даній справі позивачем не доведено оплатності договору дарування, що могло б свідчити про його удаваність. В той самий час, слід відмітити, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Декларації відповідача 1, що були долучені до позову, жодним чином не доводять удаваності договору дарування, оскільки у вказаних декларація визначено виключно тип права, що визначено самостійно Відповідачем 1, проте таке не відповідає суті правочину на підставі якого набуто право власності на спірну земельну ділянку. Оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновків, що вони не є достатніми для висновку про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер 2110100000:30:001:0074 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247872321101) є удаваними. У спірному договорі дарування міститься положення про те, що сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Отже, воля сторін договору зафіксована в договорі дарування та скріплена підписами сторін, які засвідчені нотаріально та додатково підтверджена під час розгляду справи. Інші позовні вимоги, які прийняті судом ухвалою від 18.04.2025 року є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем не вибрано належний спосіб захисту, у випадку задоволення первинних позовних вимог (витребування майна з чужого незаконного володіння). Щодо аргументів про застосування позовної давності, то згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Разом з тим, з огляду на зазначені висновки суду, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності у даній справі. Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed