Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Позивач 09 липня 2025 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 443599027 від 12.11.2020 у розмірі 34 440,00 грн, судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме судового збору у розмірі 2422,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним. Вказує, що 12.11.2020 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 443599027 на суму 12 000,00 грн. Згідно з умовами кредитного договору первісний кредитор виконав свій обов`язок та перерахував відповідачу, шляхом ініціювання через банк провайдер, грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн 12.11.2020 на банківську карту № [NUMBER] відповідача, яку відповідач вказав у заявці при укладенні кредитного договору. Зазначає, що первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням. Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до позивача вказує наступне. 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01. 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 05/0820-01. 04.06.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників № б/н від 04.06.2025 за договором факторингу 3 від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 34 440,00 грн. Вказує, що право вимоги по кредитному договору було відступлено первісним кредитором на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на користь ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а в подальшому позивачу на підставі реєстрів прав вимоги, які оформлені належним чином та саме з дати підписання реєстрів прав вимоги, тобто вже після укладення кредитного договору. Щодо розміру суми боргу за кредитним договором вказує, що при укладенні кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного кредитного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Вказує, що розрахунки заборгованості, підготовлені первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за кредитним договором за відповідні періоди перебування прав вимог у первісного кредитора та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Звертає увагу, що в наданих розрахунках при відступленні прав вимоги наявне балансове списання грошових коштів від клієнта до фактора відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати заборгованості відповідачем. Вказує, що у період перебування права вимоги у ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зі сторони відповідача не здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором. Станом на дату подання позовної заяви на рахунки позивача не надходило жодного платежу на погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. Незважаючи на те, що згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язується вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному кредитним договором, останній не виконав свого обов`язку та не повертав наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Зважаючи на наведене, позивач зазначає, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, на момент подання позовної заяви, за кредитним договором, становить 34 440,00 грн, яка складається із 12 000,00 грн заборгованості по тілу кредиту та 22 440,00 грн заборгованості по несплаченим відсотків за користування кредитом. Вказує, що така сума також підтверджується випискою з особового рахунку на період 04.06.2025-25.06.2025. Окрім цього, позивач зазначає, що витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 7000,00 грн та складаються із - вивчення матеріалів справи: 2 год - 1000,00 грн; - складання позовної заяви: 2 год - 5000,00 грн; - підготовка адвокатського запиту: 1 год - 500,00 грн; - підготовка та подача клопотань: 1 год - 500,00 грн. Вказує, що попередній розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з розглядом справи включає в себе витрати понесені із зверненням позивача за наданням професійної правничої допомоги згідно договору № 05/06/25-01 від 05.06.2025, додаткової угоди № 25770559155 від 05.06.2025 до договору правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, акту прийому-передачі наданих послуг до договору надання правничої допомоги згідно договору правничої допомоги. Зважаючи на наведене позивач просить позовну заяву задовольнити. Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 10 липня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження та призначити судове засідання для розгляду справи по суті на 17 вересня 2025 року. Ухвалою суду також витребувано в банка-емітента AT КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо платіжної картки, карткового рахунку, зарахування коштів та первинних документів бухгалтерського обліку відповідача [PERSON] . Представник позивча в судове засідання не прибув. У пункті 4 прохальної частини позовної заяви просив розгляд справи здійснювати за відсутністю представника позивача. Відповідач в судове засідання не прибув. Від представника відповідача адвоката Манукян М.А. в системі "Електронний суд" 16 вересня 2025 року надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила про наступне. Вказує, що сторона відповідача не заперечує факту отримання кредитних коштів у розмірі 12 000,00 гривень від позивача на підставі кредитного договору №443599027 від 12.11.2020 року. Відповідно до умов кредитного договору, а саме п. п. 1.2., 1.3. кредит надається строком на 30 днів та сплатою 1,56 відсотка за кожен день користування кредитними коштами. Відповідно необхідним є сплата по кредиту 17 616,00 гривень, з яких по тілу кредиту 12000,00 гривень та 5616 гривень нараховані проценти за користування кредитом. Зазначає, що відповідач не є експертом у сфері фінансів і дані умови були чітко виділені в договорі та на них здійснювався акцент на інтернет сторінці, тому відповідач сприйняв умови кредитування саме такі, які вказані у пунктах 1.2., 1.3. кредитного договору. Вважає, що абсолютно несправедливими умовами договору є різні процентні ставки, визначені п.1.4 кредитного договору та прихований строк надання кредиту з огляду на наступне. Так, з позову вбачається, що заборгованість відповідача за кредитом становить 12000,00 грн. При цьому заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 22440 грн, яка вдвічі перевищує розмір боргу. Вважає, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. При вирішенні питання щодо стягнення відсотків, враховуючи співрозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, сторона відповідача вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру 7500,00 грн, що складає 50% від суми заборгованості по кредиту, оскільки саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин. Вказує, що детальний аналіз положень вказаного кредитного договору дає підстави вважати, що вони не відповідають загальним засадам цивільного законодавства про договір щодо справедливості, добросовісності, розумності його умов. Так, у пункті 4.8 договору визначений відмінний від заявленого (обраного) позичальником строку надання кредиту, зазначеного у п. 2.3 договору (14 день), який названо базовим періодом та визначено 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Зазначає, що одночасне вживання цих понять та визначення різних строків щодо кожного поняття є маніпуляцією на користь кредитодавця, оскільки розширює його права по нарахуванню відсотків за користування кредитом протягом 300 днів, тобто і після заявленого строку надання кредиту, обраного позичальником на 14 днів. Проаналізувавши положення пунктів 1.4., 1.5. договору, якими визначається порядок нарахування процентів, слід дійти висновку, що такі ставки процентів є змінними як за розміром так і за видом, хоч усі вони називаються кредитодавцем у договорі як проценти за користування кредитом. При цьому, розмір тієї чи іншої процентної ставки, яку позивач має право застосовувати залежить від належного або неналежного виконанням позичальником свого обов`язку за кредитним договором по сплаті процентів на кінець заявленого строку (14 днів). На переконання сторони відповідача, встановлення різних назв процентів за користування кредитом та їх змінний розмір є прихованою мірою відповідальності позичальника за порушення строків сплати процентів кожні 14 днів та спонуканням його до виконання зобов`язання. Такий підхід кредитодавця та, відповідно, умови кредитного договору суперечать положенням цивільного закону про відповідальність за порушення грошового зобов`язання, спосіб та порядок забезпечення виконання зобов`язання. Крім цього, просить врахувати, що відповідач повністю оплатив тіло кредиту у розмірі 12000 гривень 12.01.2021 та проценти за користування кредитом у розмірі 12444,00 гривень, що відображено у розрахунку заборгованості складеному ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» 01.06.2024. Також, сторона відповідача звертає увагу суду, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду так як кредитні кошти відповідач отримав 12.11.2020 року та останній платіж здійснив 12.01.2021 року. Так як позивачем пропущено строк звернення до суду, вважає це самостійною підставою для відмови у позові, застосувавши строки позовної давності. Враховуючи вище вказане, сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від представника позивача ТзОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" Хлопкової М.С. в системі "Електронний суд" 18.09.2025 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначила про наступне. Вважає заявлене стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності безпідставним з огляду на наступне. Стверджує, що позовна давність сплила під час дії воєнного стану та вважається продовженою на строк дії в Україні воєнного стану. Оскільки законодавець зупинив перебіг позовної давності, вважає, що позивач дотримався її строків. Вказує, що згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відповідно, дана норма передбачає, що строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії воєнного стану. Так, Закон від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачає виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення». Набрання чинності такого відбулося 04.09.2025, а тому, саме із цієї дати відбудеться відновлення обчислення строків позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Виходячи з цього, з 04.09.2025 діють вищезазначені нормативно-правові акти до цивільно-процесуальних відносин, що виникли з моменту набрання ним чинності. Окрім цього, вказує, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість такого. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Зважаючи на наведене, вважає, що строк позовної давності у даній справі не підлягає застосуванню. Щодо нарахування відсотків за кредитним договором сторона позивача зазначає про наступне. Відповідно до п. 1.3., на період строку, визначеного п. 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,56 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Нарахування відсотків здійснюється за такою формулою: 12 000,00 грн. (сума виданого кредиту) * 30 (строк Кредиту)*1,56 (процентна ставка) / 100 = 5616,00 (сума нарахованих відсотків за користування кредитом строком 30 днів) 5616,00 / 30 = 187,20 (сума за один день користування кредитом), що здійснювалось за період 12.11.2020 - 12.12.2020, що підтверджується розрахунком. Згідно із п. 1.4. договору у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). В п. 1.5. договору базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку користування кредитом вказаного в п. 1.2. договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до п. 1.4. цього договору. Позивач зазначає, що 16.12.2020 нараховано різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. 12 000,00 (сума виданого кредиту) * 1,70 (процентна ставка) /100 = 204,00 грн (сума за один день користування кредитом після закінчення дисконтного періоду), що здійснювалось за період 17.12.2020-02.03.2021. Позивач звертає увагу, що відповідач не надав доказів сплати, до того ж, в розрахунку, що підготовлений ТОВ «Таліон Плюс» при відступленні прав вимоги наявне балансове списання грошових коштів від клієнта до фактора відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати заборгованості відповідачем. Вказує, що відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відповідач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Але відповідач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, не звертався за додатковим роз`ясненням положень договору, тобто не скористалася цим своїм правом. Позивач також зазначає, що відповідач отримав екземпляр договору на власну електронну пошту, а також має вільний доступ до умов договору на сайті первісного кредитора. Стверджує, що інформація надана ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» з дотриманням всіх вимог законодавства, викладена в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Вказує, що згідно із п. 4.3 кредитного договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Позивач стверджує, що кредитним договором № 443599027від 12.11.2020 передбачено розмір прострочених відсотків та конкретну процентну ставку, яка буде застосовуватись в період прострочення. Всі нарахування відсотків нараховувались в межах погоджених умов кредитного договору. Вказує, що представник відповідача стверджує про те, що позивач неправомірно стягнув відсотки після закінчення кредитного договору. Позивач звертає увагу, що відповідно до п.п. 140-141 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі 910/4518/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, навів висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Таким чином, за умовами кредитного договору та обставинами справи існувало два періоди нарахування процентів: 1. За користування кредитними коштами згідно з ст. 1048 ЦК України визначеному договором. 2. За користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України і, за весь час прострочення. Вказує, що сторони в кредитному договорі узгодили, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (відповідно до п. 4.3. Кредитного договору). Поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання. Вважає, що враховуючи порушення відповідачем зазначених норм матеріального права, що регулюють договірні зобов`язання, та умов договору в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами, у позивача наявні правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст. 1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст. 625 ЦК України). Зважаючи на вищевикладене просить позовну заяву задовольнити. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов до такого висновку. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Суд встановив, що 12.11.2020 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 443599027 на суму 12 000,00 грн (арк. спр 29-30). Договір був вчинений в електронній формі, що відповідно до статті 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» відповідає вимогам закону. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як слідує із матеріалів справи відповідачем кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора MNV5K4E8. Відповідач ініціював укладення кредитного договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора, підписавши кредитний договір з використанням одноразового ідентифікатора. В силу вимог частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. В силу вимог частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитного договору шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний кредитний договір за № 443599027 від 12.11.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд бере до уваги, що відповідачем [PERSON] не оспорюється факт укладення 12.11.2020 кредитного договору № 443599027 на суму 12 000,00 грн між ним та ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», а саме відповідач визнає факт укладення такого договору та зарахування на його картку суми кредитних коштів у розмірі 12 000 грн. Окрім цього, зарахування на карту відповідача [PERSON] кредитних коштів у розмірі 12 000 грн підтверджується отриманою інформацією стосовно рахунків відповідача [PERSON] на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» листом повідомило, що на ім`я відповідача [PERSON] в банку було емітовано карту. Додатково направлено виписку по рахунку за період із 12.11.2020 по 17.11.2020, яка містить зарахування на суму 12 000 грн (арк. спр. 119-121). Зважаючи на наведене, судом встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі. Встановлено, що предмет кредитного договору № 443599027 становлять наступні погоджені сторонами пункти. Відповідно до п. 1.1. договору № 443599027 за цим договором товариство зобов?язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 12 000 грн на умовах зворотності, строковості, платності, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3., п. 1.4. або п. 1.5. цього Договору. Відповідно до п. 1.2 кредит надається (договір укладається) строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту. Відповідно до п. 1.3 договору на період строку, визначеного п. 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,56 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Відповідно до п. 1.4 договору у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов?язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Відповідно до п. 1.5 договору базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку користування кредитом вказаного в п. 1.2. договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до п. 1.4. цього договору. Відповідно до п. 1.6. договору позичальник зобов?язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п. 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в п. 1.2. цього договору. Відповідно до п. 1.7. договору розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.2. цього договору, зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1 до Договору). Суд критично відноситься до покликань сторони відповідача, як на підставу заперечення заявленого позивачем розміру процентів за кредитним договором, про різні процентні ставки та про те, що він не є сильним експертом у сфері фінансів і оскільки умови п.п. 1.2., 1.3. договору були чітко виділені в договорі і на них здійснювався акцент на інтернет сторінці, тому, відповідно, він сприйняв умови кредитування саме такі, які вказані лише у п. п. 1.2., 1.3. кредитного договору, через що вважає абсолютно несправедливими умовами договору, визначені п. 1.4., зважаючи на наступне. Відповідно до п. 4.1. договору невід`ємною частиною такого є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». Уклавши цей договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті товариства www.moneyveo.ua. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. У п. 4.1. договору позичальник [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися правил, текст яких розміщений на сайті товариства. Відповідно до алгоритму дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами договору перед його підписанням. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд також критично відноситься до наведеного стороною відповідача про те, що ним повністю було оплачено тіло кредиту у розмірі 12000 гривень 12.01.2021 року та проценти за користування кредитом у розмірі 12444 гривень, що, як зазначає останній, відображено у розрахунку заборгованості складеного ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» від 01.06.2024 року та бере до уваги, що в цих розрахунках підготовлених кредиторами при відступленні прав вимоги наявне балансове списання грошових коштів від клієнта до фактора відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати заборгованості відповідачем. Жодних платіжних документів чи виписок із рахунку про оплату тіла кредиту чи процентів за користування кредитом стороною відповідача суду не надано. Балансове списання - це бухгалтерська операція, яка відображає зняття з балансу фінансової установи активів або зобов`язань, що були раніше враховані в її облікових регістрах. У контексті передачі права вимоги за кредитом, балансове списання означає, що фінансова компанія більше не відображає заборгованість боржника як актив у своєму балансі, оскільки це право було передано іншому суб`єкту (Фактору) внаслідок договору факторингу. Така процедура передбачена положеннями (стандарт) бухгалтерського обліку, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Національними стандартами бухгалтерського обліку та положеннями НБУ. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором № 443599027 від 12.11.2020 наданої ТОВ "Юніт Капітал", станом на 25.06.2025 заборгованість позичальника [PERSON] за указаним договором перед ТОВ «Юніт Капітал» складає 34 440 грн 00 коп, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 12 000,00 грн, прострочена заборгованість за процентами становить 22 440 грн 00 коп. Згідно із розрахунком заборгованості, який виконано первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість [PERSON] за вищевказаним договором станом на 12.01.2021 становить за тілом кредиту 12 000 грн., а за процентами 12 444 грн. При цьому із розрахунку вбачається, що відповідачем не було сплачено жодних платежів для погашення заборгованості. Також судом встановлено укладення ряду договорів факторингу. Так, відповідно до вимог частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В силу вимог статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із вимогами статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року, справа № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №756/668/15-ц (провадження №61-153св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18). 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01. У подальшому до договору факторингу 1 укладалися додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу 1. Первісний кредитор та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на виконання договору факторингу 1 підписали реєстр прав вимоги № 116 від 12.01.2021, за яким від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у реєстрі прав вимоги. 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 05/0820-01. 04.06.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Із реєстру боржників № б/н від 04.06.2025 за договором факторингу 3 вбачається, що від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 34 440,00 грн Суд враховує, що вищевказані договори факторингу сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Матеріалами справи встановлено, що відповідач, підписавши електронний договір ознайомилась з його текстом та змістом та в цілому погодилася з запропонованими їй умовами користування кредитними коштами, в тому числі розміром та порядком нарахування процентів та штрафних санкцій. При цьому спірний договір кредиту та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України обов`язковими до урахування. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням ст. 617 ЦК України. Відповідно до розрахунку заборгованості, який виконано ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», заборгованість [PERSON] за вищевказаним договором станом на 31.08.2023 становить за тілом кредиту 12 000 грн, а за процентами 22 440 грн. При цьому із розрахунку вбачається, що відповідачем не було сплачено жодних платежів для погашення заборгованості. Дана сума встановлена судом на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд звертає увагу, що вказаний розмір заборгованості розрахований з урахуванням умов договору, в тому числі розміру процентів, визначених умовами договору відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 4.3 кредитного договору сторони погоджуються, що проценти , нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, навів висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, про те, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першоюстатті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першоїстатті 1048 ЦК Українияк плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Судом встановлено, що за умовами кредитного договору укладеного із відповідачем існувало два періоди нарахування процентів: 1. За користування кредитними коштами згідно із ст. 1048 ЦК України визначеному договором, а саме у розмірі 5616 грн, які були нараховані з 12.11.2020 по 12.12.2020, тобто в межах тридцятиденного строку надання кредиту (187 грн 20 коп * 30 днів = 5616 грн). 2. За користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь час прострочення у розмірі 16824 грн, які були нараховані із 16.12.2020 по 31.08.2023). Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, є обґрунтованими. Разом з тим, у пункті 8.38 постанови від 18.03.2020 № 902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Суд вважає, що встановлений у кредитного договору розмір процентів, що нараховані за частиною другою статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому вважає за необхідне зменшити заборгованість за процентами з 16824.00 грн до розміру заборгованості за тілом кредиту 12000.00 грн. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача буде становити 29 616 грн, з яких 12 000,00 гривень - заборгованість за тілом кредита; 5616 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.3. Кредитного договору за ставкою 1,56% від суми кредиту за кожний день корстування кредитом за кожен день користування кредитом за період з 12.11.2020 по 12.12.2020 (включно); 12 000.00 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України п. 3.3. Кредитного договору. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо доводів відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, дію якого неодноразово продовжено. За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом України № 4434-IX від 14.05.2025 «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено. Цей Закон набрав чинності 04.09.2025 і з цієї дати перебіг строків позовної давності в Україні було відновлено. З матеріалів справи слідує, що з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за договором від 12.11.2020 ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до суду 09.07.2025. Враховуючи, що перебіг позовної давності було зупинено пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, починаючи з 02.04.2020 по 04.09.2025, тому позивачем не пропущено строк позовної давності. Щодо вимоги у позовній заяві представника позивача ТОВ «Юніт Капітал» про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн., суд зазначає наступне. Правнича допомога позивачу надавалася Адвокатським бюро "Тараненко та партнери" на підставі договору про надання правової допомоги від 05.06.2025 за № 05/06/25-01 та додаткової угоди № 25770559155 до Договору про надання правничої допомоги. Вартість послуг згідно із актом прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025 (даний акт є невід`ємною частиною до Договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025) стосовно позичальника [PERSON] складає 7 000,00 грн та полягає у вивченні матеріалів справи про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] за кредитним договором № 443599027 від 12.11.2020, складанні позовної заяви ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» до позичальника [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 443599027 від 12.11.2020, підготовки адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором на рахунок позичальника та підготовки і подання клопотання про отримання інформації щодо зарахування кредитних коштів за кредитним договором на рахунок позичальника. Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, на думку суду розмір заявлених витрат на правову допомогу є підтвердженим. Відповідно до частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує, що сторона відповідача із клопотанням зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не зверталася. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат та з огляду на часткове задоволення судом заявленого позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог (ціна позову 34 440 грн. 06 коп., що становить 100%, з яких задоволено вимог на суму 29 616 грн, що становить 85,99 %): по сплаті судового збору 2083 грн, витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 6019 грн 30 коп.

Outcome: partial