Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач), в інтересах якого діє адвокат Гос В.В. звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] (далі-відповідач), в якому просить: стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування матеріальних збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою суму 193\~088,19 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 30000,00 грн., вартість проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого автомобіля в розмірі 8500,00 грн., всього в загальному розмірі 231\~588, 19 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.08.2024 року о 16:22 год. в м.Білицьке, вул. Жовтненва, 13, неповнолітній [PERSON] керуючи мопедом та виїжджаючи з другорядної, не надав перевагу в русі автомобілю «Volkswagen Passat», днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП, за вказаним фактом складено протокол, винесено постанову суду від 30.01.2025 року на справі № 227/2753/24. Згідно висновку експерта Дегтяр В.О. від 16.08.2024 року вартість матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «Volkswagen Passat», днз [NUMBER] складає 94\~275, 95 грн., вартість відновлюваного ремонту 193\~088,19 грн. Окрім матеріальних збитків, позивачу спричинено моральну шкоду якої він зазнав у зв`язку з ушкодженням автомобіля, неможливістю протягом тривалого часу користуватися ним, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, як оцінено в 30\~000,00 грн. Враховуючи викладене просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 231\~588, 19 грн. 18.09.2025 року до суду надійшли пояснення та заперечення на позовну заяву від відповідача. Зазначає, що на момент ДТП був неповнолітнім, позивач має обмеження зору, під час ДТП в автомобілі перебувала дитина, яка перевозилась без дитячого крісла. На даний час у зв`язку з війною відповідач виїхав у безпечне місце, не має не майна ні грошових коштів, не працює. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованими та недоведеними. Представник позивача брав участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ, в подальшому подано заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач чи його представник до суду не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся. Дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 30.01.2025 року по справі № 227/2753/24 встановлено: 04.09.2024 року з ВП№1 Покровського РУП ГУНП до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшли адміністративні матеріалі щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124, ч.2 ст.126 КУпАП. Як вбачається\~з протоколу\~про адміністративне\~правопорушення серії\~ ЕПР1 № 118498 від 27.08.2024 року, 07.08.2024 року о 16-22 в м.Білицьке вул..Жовтнева, 13 неповнолітній [PERSON] , керуючи мопедом та виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав переваги в русі автомобілю Volkswagen passat днз [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.16.11. ПДР порушення водія чий транспортний засіб рухається по другорядній на перехресті нерівнозначних доріг, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 118492 від 27.08.2024 року, 07.08.2024 року о 16-22 в м.Білицьке вул.Жовтнева, 13 неповнолітній [PERSON] , керував мопедом, не маючи права керувати таким транспортним засобом, чим порушив п.2.1а ПДР керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ. Провадження по справі про адміністративні правопорушення, передбачені ст..124, ч.2 ст.126 КУпАП відносно [PERSON] , [INFO] ,закрито, у звязку із закінченням строків накладення адміністративних стягнень, передбачених статтею 38 КУпАП. Згідно висновку судового експерта Дегтяр В.О. від 16.08.2024 року № 122 розмір матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «Volkswagen Passat», днз [NUMBER] складає 94\~275, 95 грн., вартість відновлюваного ремонту 193\~088,19 грн. Долучено додатки, фото, калькуляція. Вартість послуг експерта складає 8500,00 грн. Свою причетність до вказаної ДТП відповідач не спростовує. Вирішуючи справу по суті позовних вимог суд керується наступним. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ч.1ст.16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18. У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо». Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18). З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Однак, відповідачем не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП. Щодо посилання відповідача на те, що на момент ДТП він був неповнолітній, то згідно норм ЦК України неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до\~статті 1179\~цього Кодексу. Неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. На момент розгляду справи відповідач досяг повноліття. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Оскільки матеріалами справи підтверджено спричинення позивачу матеріальної шкоди, вона підлягає стягненню з відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно із вимогами\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно пункту 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди судом враховуються вимоги пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, яким визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин. Крім цього, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується те, що не можна відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір буде мати суто умовний вираз. У будь - якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватний нанесеній моральній шкоді. Щодо заподіяння моральної шкоди позивачу суд вважає, що така виразилась у порушенні нормального життєвого уставу, спричиненою пошкодженням автомобіля, неможливістю користуватися належним йому майном, в т.ч. можливих емоційних переживань як безпосередньо під час так, і після ДТП, а також й відсутність добровільного відшкодування завданої йому шкоди. Водночас, суд вважає, що оцінена позивачем моральна шкода в сумі 30000,00 грн. є завищеною, тому підлягає до відшкодування частково, в розмірі 5000,00 грн. Враховуючи вищенаведене,\~а саме\~те,\~що позовні\~вимоги задоволено\~частково,\~суд вважає,\~що з\~відповідача слід\~стягнути судові\~витрати в\~розмірі 2065,76 грн., що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial