Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до суду (який було уточнено в процесі судового розгляду) з вимогою до відповідачів про визначення частки у спільній сумісній власності, а саме встановити розмір частки: - [PERSON] у спільній частковій власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка становить частину; - [PERSON] у спільній частковій власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка становить частину; - [PERSON] у спільній частковій власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка становить частину; - [PERSON] у спільній частковій власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка становить частину. Припинити право спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому зазначає, що перебував з відповідачем [PERSON] з 1987 року у шлюбі, який 2018 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва - розірвано. Від шлюбу мали сина, [PERSON] , який у 2023 році загинув у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України. Право власності зареєстроване на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації Держжитлофонду Деснянської районної у м. Києві адміністрації 26.12.2008. Однак при видачі даного свідоцтва про право власності на житло не було визначено частки співвласників, що унеможливлює здійснення повноважень власника, зокрема щодо відчуження чи оформлення своєї частки. Правовстановлюючі документи щодо права власності на об`єкт нерухомого майна у позивача відсутні, за даною адресою не проживає, з 2018 року - по [ADDRESS] без реєстрації. Водночас за адресою реєстрації накопичуються борги за комунальними послугами. Відповідачі, які проживають, не бажають їх сплачувати, у зв`язку з чим заборгованість в подальшому стягується солідарно з усіх співвласників. Таким чином, виникла реальна перешкода у здійсненні права власності, і водночас - обов`язок нести витрати за комунальні послуги, якими він не користується. Представником позивача до суду подане клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи за її відсутності. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] не подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та не подано відзив на позовну заяву. В судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщені у встановленому законом порядку, а саме судовою повісткою, направленою рекомендованим листом за адресою місця проживання та повідомлялись через офіційний веб - портал «Судова влада України». Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в матеріалах справи, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (стаття 328 ЦК України) Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні достовірно встановлено такі факти та їх правовідносини. Сторони, а саме позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 1987 року, який 23 квітня 2018 р. на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва - розірвано. Від шлюбу сторони мали сина, [PERSON] , який у 2023 році загинув у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України (про що зазначено у позові). З матеріалів справи та доданих доказів вбачається, що право власності зареєстроване на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Держжитлофонду Деснянської районної у м. Києві адміністрації 26.12.2008. При цьому їх частки є рівними, кожному з них належить 1\\4 частина квартири. Однак правовстановлюючі документи щодо права власності на об`єкт нерухомого майна у позивача відсутні, за даною адресою не проживає, шлюб розірвано, з 2018 року проживає по [ADDRESS] без реєстрації, про що зазначено у Актах. Як зазначено позивачем, при видачі даного свідоцтва про право власності на житло не було визначено частки співвласників, що унеможливлює здійснення повноважень власника, зокрема щодо відчуження чи оформлення своєї частки. Таким чином, сторони є співвласниками кв. [ADDRESS] , а саме 26 грудня 2008 року позивачу та відповідачам передано у приватну власність без виділення часток (долей) квартиру. Згідно з законодавством, діючим на період набуття права власності на спірну квартиру розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР (діючого на період набуття права власності на спірну квартиру) розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної або на праві спільної часткової власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). За нормою ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України передбачається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що сторонам у справі на праві спільної сумісної власності належить зазначена квартира, презюмується, що частки є рівними, тобто по 1/4 частки у кожного. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру та, відповідно, відмови у припиненні права спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, беручи до уваги презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на квартиру є рівною і становить по 1/4 частці кожному. При цьому в судовому засіданні не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшена або зменшена часток співвласників спірної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: partial