Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Позов обґрунтований тим, що 22.05.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», та [PERSON] було укладено Договір №4672660 про надання коштів на умовах споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Після того, як відповідачем було здійснено реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора і заповнено електронну заявку на отримання споживчого кредиту на сайті кредитора в мережі Інтернет, що перебуває за адресою https://credit7.ua/, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 22.05.2024 направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №4672660 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у вигляді розміщення в особистому кабінеті позичальника на сайті повного тексту кредитного договору (за обраними позичальником в процесі оформлення параметрами терміну і суми кредиту). В процесі заповнення заявки і реєстрації особистого кабінету позичальником кредитор здійснив ідентифікацію (встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних) і верифікацію (перевірку і підтвердження належності відповідній особі ідентифікаційних даних) особи в порядку, передбаченому пунктом 2 розділу 31 «Порядку ідентифікації, верифікації клієнта (представника клієнта)» до «Положення про здійснення установами фінансового моніторингу». Тобто отримання ідентифікаційних даних і їх верифікація із використанням системи BankID НБУ. Таким чином особу, що вчиняла дії в ІТС первісного кредитора (особистому кабінеті на сайті https://credit7.ua/), було однозначно встановлено як [PERSON] 22.05.2024 відповідач, після ознайомлення з пропозицією укласти електронний договір (офертою) у формі Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який містить усі істотні умови, і маючи технічну можливість відмовитися від підписання договору, виразив однозначну згоду із умовами договору шляхом натискання відповідної кнопки в ІТС кредитора. Зі своєї сторони ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» направило 22.05.2024 16:22:26 [PERSON] через телекомунікаційну систему на номер телефону [NUMBER] (що було зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті) одноразовий ідентифікатор 48733, котрий в свою чергу боржником було 22.05.2024 16:23:45 введено/відправлено Первісному кредитору у відповідному розділі ІТС, чим він прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору №4672660 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, на умовах визначених офертою. Таким чином, 22.05.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №4672660 про надання коштів на умовах споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до Розділу 1 кредитного договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в гривні в сумі 10000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається строком на 350 днів, стандартна процентна ставка становить 1,50% на день. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», свої зобов`язання за кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № [NUMBER] , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. Це підтверджується документом від надавача платіжних послуг. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 24.12.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено Договір Факторингу №01.02-36/24, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору Факторингу №01.02-36/24 від 24.12.2024, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №4672660 складає 45650 грн. У зв`язку з тим, що відповідачем не виконує покладені на нього зобов`язання щодо повернення грошових коштів, станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №4672660 від 22.05.2024 становить: заборгованість по тілу - 10000 грн; заборгованість по відсотках - 30650 грн; пеня - 5000 грн; загальна заборгованість - 45650 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Посилаючись на викладене, представник позивача просила суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість у розмірі 45650 грн та судовий збір в сумі 2422,40 грн. Ухвалою судді від 17.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до позовної заяви додав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою відповідача, але поштове відправлення повернулося до суду з довідкою відділення «Укрпошти» - «адресат відсутній». Відзиву відповідач не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Встановлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснино в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 22.05.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4672660, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 10000 грн, який був підписаний відповідачем електронним підписом 48733 22.05.2024 16:23:45, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача (7-16). Суд вважає, що вказаний договір укладено саме з [PERSON] , оскільки без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано. Відповідно до п. 1.3. вказаного вище договору, строк кредиту 350 днів. Згідно з п. 1.4 договору, вбачається що тип процентної ставки - фіксований. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: пункт 1.4.1. - стандартна процентна ставка становить 1,50% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в пункті 1.3. цього Договору. Відповідно до п. 1.4.2 договору знижена процентна ставка становить 1,43% в день та застосовується на умовах, визначених цим пунктом. Згідно п. 2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . З повідомлення № 1-2612 від 26.12.2024 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунків, вбачається, що між Товариством та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було укладено Договір на переказ коштів № ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019. Відповідно до зазначеного договору 22.05.2024 о 16:25:18 було успішно перераховано кошти у розмірі 10000 грн на платіжну картку клієнта, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 403852690 , призначення платежу: зарахування на картку (а.с. 37). Саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у договорі № 4672660 від 22.05.2024, укладеному з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Первісний кредитор ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» є фінансовою, а не банківською установою. Зважаючи на положення Закону України «Про платіжні послуги», інформаційний лист платіжного сервісу (платіжної системи), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити. Наданий позивачем інформаційний лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» містить інформацію про перерахування коштів на банківську картку визначену відповідачем в договорі кредиту, що у сукупності з іншими доказами, такими як укладений кредитний договір та розрахунок заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів відповідачу. Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, мала можливість надати суду виписку по рахунку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач не скористалася. З наданого первісним кредитором розрахунку заборгованості відсотки за користування кредитом нараховані з 22.05.2024 по 06.05.2025, тобто в межах строку кредитного договору (а.с.18). Пунктом 9.9. Договору передбачено, що клієнт, підписуючи цей договір, підтверджує, що перед його укладенням йому в чіткій та зрозумілій формі була надана інформація, він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до Паспорту споживчого кредиту від 22.05.2024, [PERSON] проінформований про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого кредиту підписано позичальником електронним підписом 71758 22.05.2024 16:22:48 год (а.с.19-21). Також в матеріалах справи міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка підписана тим самим шляхом, що й паспорт споживчого кредиту та договір. Суд з урахуванням наведеного приходить до висновку, що нарахування відсотків в розмірі 30650,00 грн відбулось у відповідності до умов укладеного договору. Позивачем надано докази на отримання відповідачем кредитних коштів. відповідачем, в свою чергу, не надано доказів на підтвердження сплати отриманих коштів. Відповідно до ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 24 грудня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-36/24, згідно умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає ТОВ «Свеа Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників (38-44). Згідно з Витягом з Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 01.02-36/24 від 24 грудня 2024 року ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4672660 (а.с.48). Згідно платіжної інструкції від 27.12.2024 №9881 ТОВ «Свеа Фінанс» проведено оплату за відступлення прав вимоги відповідно до договору факторингу №01.02-36/24 від 24.12.2024 (а.с. 47). Зазначені докази є належними та достатніми для підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у даній справі. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Позивачем надано договір факторингу, який оформлений та підписаний належним чином, витяг з реєстру боржників, частково реєстр боржників, платіжну інструкцію про перерахування узгодженої суми за договором факторингу. У суду відсутні підстави ставити під сумнів, укладений договір та реєстр боржників. Як передбачено положеннями статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині другій цієї статті зазначено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За змістом ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. [PERSON] доказів виконання свого обов`язку щодо повернення коштів первісному кредиторові не надав. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У цій справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених укладеним договором. Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Таким чином, судом встановлено, що право вимоги перейшло до ТОВ «Свеа Фінанс» за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4672660 від 22.05.2024, укладеним між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] , на підставі договору факторингу №01.02-36/24 від 24.12.2024. Надаючи оцінку сумі заборгованості, наведеній позивачем у розрахунку, суд не знаходить обґрунтованих підстав для сумнівів у правильності її нарахування, відтак доходить переконання про обґрунтованість цієї суми. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що необхідно стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором №4672660 від 22.05.2024 у розмірі 40650 грн, з яких: заборгованість по тілу 10000 грн, заборгованість по відсотках 30650 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів у розмірі 5000 грн, слід зазначити таке. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо норм на період воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Правовідносини між сторонами відбулись у період воєнного стану в Україні, а отже відповідач звільнений від відповідальності за неправомірне користування чужими грошима в силу указаного Закону. Таким чином, нарахований розмір штрафів в сумі 5000 грн підлягає списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тому суд дійшов висновку, що позов в цій частині до задоволення не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (2422,40 грн). Позовна заява з доданими до неї матеріалами позивачем подано через систему «Електронний суд» та сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн та заявлено позовні вимоги в загальному розмірі про стягнення 45650 грн. Судом задоволено позовні вимоги на суму 40650 грн, що становить 89,05 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2157,15 грн, що складає 89,08 % від 2422,40 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі грн.

Outcome: partial