Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просила визначити, що частка [PERSON] , померлої [INFO] та частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084, є рівними та складають по частині. А також просила визнати за нею, право власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на: - частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з тим, що право власності на житловий будинок не зареєстровано та не визначена частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. В свою чергу, відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, яким просив визнати за ним право власності на: - частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, якою позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити, а також не заперечують щодо задоволення зустрічних позовних вимог. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою первісні позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення, зустрічні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належала частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частки незакінченого будівництвом будинку від 13.05.2003, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1344. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084, на підставі рішення Ізмаїльської міської ради від 31.05.2016 року, в якому частки співвласників не визначені. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.12.2024 року, виданого Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина, до якої входить вищезазначене спадкове майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до заповіту від 08 лютого 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 289, 290, [PERSON] , повністю все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 ст. 1241 ЦК України, встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та не працездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, осіб які мають право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту немає. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було з`ясовано судом, [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем [PERSON] , що підтверджено записом в будинковій книзі будинку [ADDRESS] , тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] був збудований у період з 1977 по 1991 роки. Також, згідно довідки КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 24.11.2025 року за вих. № 1776 житловий будинок, розташований за вищевказаною адресою побудований до 1991 році та об`єкти, побудовані без дозвільних документів, відсутні. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У своєму листі № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, Міністерство юстиції України зазначило: «Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі». Отже, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Також, судом встановлено, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084, належить її власникам на підставі рішення Ізмаїльської міської ради від 31.05.2016 року, в якому частки співвласників не визначені. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 2 ст. 89 ЗК України передбачено, що земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності. Окрім цього, виходячи з положень ст. 89, 120 ЗК України, кожен зі співвласників житлового будинку має право на відповідну частку у праві власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084. Таким чином, встановлено, що частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0412 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:041:0084, є рівними та становлять по частці кожному. Також, як було з`ясовано судом, [PERSON] належить на праві власності частина житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення народного суду м. Ізмаїл Одеської області від 10.01.1977 року, однак право власності не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З урахуванням зазначеного, суд вважає необхідним задовольнити первісний позов та зустрічний позов. Згідно із п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивачів за первісним та зустрічним позовом неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених первісних позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно та зустрічних позовних вимог про визнання права власності і права позивачів за первісним та зустрічним позовом такими, що підлягають захисту в зв`язку з чим задовольняє первісний та зустрічні позови. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. \~

Outcome: approved