Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про усуненні перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження майном шляхом виселення гр. [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 січня 2023 року [PERSON] проник до квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що позбавлений можливості користуватись квартирою [ADDRESS] у зв?язку із перебуванням в ній [PERSON] та не встановлених осіб та заміною [PERSON] запірних пристроїв до квартири. Позивач, зазначаючи, що Відповідач здійснює йому перешкоди у користуванні майном, звернувся з позовною заявою до суду, відповідно до змісту якої просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з неї. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 27 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Відповідач зазначає, що договір про надання правової допомоги не підтверджує повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021", оскільки не містить даних про те, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021", [PERSON] був уповноважений на укладення такого договору статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021". Відповідач також зазначає, що оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021" є юридичною особою, то не може використовувати квартиру за її призначенням, а саме для постійного в ній проживання. Таким правом, як зазначає Відповідач, наділена лише фізична особа. Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву, Відповідачем зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021" заволоділо квартирою [ADDRESS] шляхом вчинення шахрайських дій, що включали зняття поштових скриньок в під?їзді, використання підроблених документів, приховування смерті померлого власника квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 28 листопада 2023 року у справі зупинено провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 29 липня 2024 року у справі відновлено провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ТЕЛЕКОМУНІКАЦІЙНА КОМПАНІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» набуло у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» на квартиру за адресою: [ADDRESS] підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 листопада 2021 року. Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» у позовній заяві стверджує, що 26 січня 2023 року [PERSON] проник до квартири за адресою: [ADDRESS] та змінив запірні пристрої, про що було повідомлено екстреним телефонним викликом за номером «102». 23 березня 2023 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» звернулась адміністратор Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВ СІТІ 2020», готелю, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та повідомила, що [PERSON] було допущено затоплення квартири, належній Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» та приміщень готелю, які знаходяться поверхами нижче. Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» у позовній заяві стверджує, що [PERSON] раніше був зареєстрований за адресою [ADDRESS] та використовував квартиру у якості готелю. Наразі, за адресою: [ADDRESS] відсутні зареєстровані особи, що підтверджується довідкою, виданою Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією. Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» вважає, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було обмежено [PERSON] у незаконний спосіб, а саме: шляхом вчинення протиправного проникнення до володіння особи (за що взагалі передбачена кримінальна відповідальність) та створення перешкод у користуванні належним власнику майном (заміна запірних пристроїв дверей та не допуск представників власнику всередину приміщення), а отже таке право підлягає захисту в судовому порядку. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Позивач стверджує, що Відповідач перебуває в квартирі без жодних правових підстав і не є ані власником, ані користувачем такої квартири і відмовляється забезпечити Позивачу доступ до квартири, позбавляючи його права законного користування такою квартирою. З даного приводу суд зауважує те, що згідно із ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст.41 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Так, 16 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ТЕЛЕКОМУНІКАЦІЙНА КОМПАНІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» набуло у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 листопада 2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Суд зауважує, що власник має право, але не зобов`язаний особисто використовувати річ. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Таким чином, квартира [ADDRESS] є житлом в розумінні Цивільного кодексу України. Той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» є власником квартири [ADDRESS] не змінює цільового призначеня об`єкту нерухомості. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але у межах, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на наявність підстав для перебування [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає втому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391. 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. 1 Іри цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для усунення перешкод у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які створює Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» [PERSON] . Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт перебування в квартирі відповідача порушує права позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо твердження Відповідача про вчинення Позивачем шахрайських дій при набутті майна у власність суд зазначає наступне. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що з метою заволодіння квартирою [ADDRESS] Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» було вчинено ряд шахрайських дій. Так, Відповідач зазначає, що шахраї зняли в під?їзді поштові скриньки з метою приховання вхідної кореспонденції [PERSON] , отримуваної від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська телекомунікаційна компанія", який використав підроблені документи та приховав смерть матері [PERSON] . В обґрунтування факту заволодіння Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» квартирою [ADDRESS] шляхом вчинення шахрайства [PERSON] зазначає, що Шевченківським управлінням поліції ГУНП у м. Києві по факту шахрайства та використання підроблених документів при укладенні договору купівлі-продажу від 15 листопада 2021 року відкриті кримінальні провадження: №12021100100004646 від 30 листопада 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України; №12022105100002783 від 20 грудня 2022 року щодо підробки витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] ; кримінальне провадження №12022105100000764 від 21 лютого 2022 року про підробку звіту про оцінку майна - квартири [ADDRESS] ; кримінальне провадження №12022105100002595 від 24 листопада 2022 року про підробку Акту приймання-передачі об?єкту оренди майна - квартири [ADDRESS] . [PERSON] також зазначає, що Печерським управлінням поліції ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження №12021105060002624 від 24 грудня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України. Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього регулюється Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим Наказом Генерального прокурора від 30 червня 2020 року №298. Згідно з п.п. 1, 2. Розділу IV Надання відомостей з Реєстру Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, відомості з Реєстру надаються в порядку та у випадках, встановлених КПК України, у вигляді витягу за формою, наведеною у додатку 6 до цього положення. Витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цього розділу параметрами, які є актуальними на момент його формування. Згідно з п.3 Розділу IV Надання відомостей з Реєстру Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань до витягу з Реєстру включається інформація про: номер та дату реєстрації кримінального провадження (виділення матеріалів досудового розслідування); дату надходження заяви, повідомлення та дату і час внесення відомостей про заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Реєстру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, наслідок розслідування кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові потерпілого, заявника (найменування юридичної особи та ідентифікаційний код Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР); короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові та дату народження особи, якій повідомлено про підозру, або особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, або особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, наслідки розслідування щодо особи та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування щодо неї; найменування, код ЄДР, юридичну адресу юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, а також анкетні дані її представника; орган досудового розслідування; прізвище та ініціали слідчого (слідчих), дізнавача (дізнавачів), які здійснюють досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який (які) здійснює(ють) процесуальне керівництво; прізвище, ініціали та посаду Реєстратора, який сформував витяг з Реєстру, та дату формування документа. Однак, [PERSON] не долучено відповідних витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які б підтверджували факт відкриття кримінальних проваджень за його заявами про вчинення кримінальних правопорушень. Суд зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. [PERSON] зазначає, що Відповідачем вчинені кримінальні правопорушення, зокрема за ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 4 ст. 358 КК України, щодо яких станом на дату подання відзиву по справі здійснюється досудове розслідування. Так, відповідно до ч. 1 ст. 190 КК України шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 358 КК України використання завідомо підробленого документа - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк. Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вказане положення ст. 62 Конституції України деталізується і в кримінальному процесуальному законодавстві. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Станом на дату ухвалення рішення по справі з наявних у ній матеріалів про наявність обвинувального вироку суду, суду не відомо. Отже, твердження [PERSON] про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ-2021" заволоділо квартирою [ADDRESS] шляхом вчинення шахрайських дій, не підтверджено належними та допустимими доказами. Окремо суд звертає увагу, що зі змісту матеріалів справи не вбачається за можливе вважати доведеним факт зняття в під?їзді поштових скриньок, оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини. Щодо повноважень представника Позивача суд зазначає наступне. У відзиві на позовну заяву Сопрун Сергій Іванович зазначає, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» не мав відповідних повноважень на представництво Позивача в суді. Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» та [PERSON] укладено договір про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року, а 03 квітня 2023 року [PERSON] видано Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» ордер на надання правничої (правової) допомоги. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частинами 1, 2 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Договір про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року укладений між Мацко Максимом Анатолійовичем як адвокатом та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» . Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність. Відповідно до частин 1, 2 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Згідно з п. 8.4.5. Директор Товариства має право тільки за письмовою згодою учасників Товариства вчиняти юридичні дії від імені Товариства, з урахуванням обмежень, встановлених Статутом. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вищим органом управління юридичної особи є загальні збори учасників, а виконавчим - директор. Директором Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» є [PERSON] , який підписав договір про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року. З матеріалів, доданих [PERSON] до відзиву на позовну заяву, суд не вбачає за можливе встановити факт відсутності повноважень [PERSON] на укладення договору про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року з [PERSON] в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021». Окремо [PERSON] зауважує, що укладення договору про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року, укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» з [PERSON] виник на підставі недійсного правочину. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, за змістом частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд зауважує, що відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] не мав визначених статутом повноважень на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» Договору про надання правової/професійної допомоги від 22 червня 2022 року. Щодо твердження Відповідача про наявність у нього речових прав на квартиру. З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ТЕЛЕКОМУНІКАЦІЙНА КОМПАНІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-2021» набуло у власність квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що після смерті матері, [PERSON] , якій належала квартира [ADDRESS] , він прийняв спадщину та продовжував постійно проживати в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно з п. 3.1 Глави 10. Видача свідоцтв про права на спадщину Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі. Однак, матеріали справи не містять свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, виданого на ім`я [PERSON] ; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який би підтверджував реєстрацію права власності за [PERSON] . Відсутність у матеріалах справи зазначених правовстановлюючих документів свідчить про те, що [PERSON] не набув статусу власника нерухомого майна у передбачений законом спосіб. Отже, посилання [PERSON] на факт проживання у квартирі [ADDRESS] та прийняття ним спадщини за відсутності державної реєстрації права власності, не свідчать про наявність речових прав на нерухоме майно. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог сплачений судовий збір розмірі 2 684, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: approved