Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Добропільської міської ради про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.02.1993, посвідченого державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори Олейниковою Л.С. та зареєстрованому у реєстрі за № 331, вона є власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про наявність нерухомості за архівними даними станом на 31.12.2012, наданою ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» за вих.№3504 від 16.12.2024 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Добропільською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 331 від 01.02.1993, є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м., житловою площею - 22,9 кв.м. Право власності зареєстровано Добропільським БТІ 03.03.1993 в книзі 0130в, стор.28, реєстраційний № 22, загальна частка 1. В березні 2025 року позивач звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Жмеринської міської ради, Вінницької області із заявою за реєстраційним номером 65862687 про реєстрацію права власності на дану квартиру, на яку 21.03.2025 отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 77955952, у зв`язку з ненаданням заявником оригіналу правовстановлюючого документу. Наразі у позивача є необхідність подати заяву на отримання компенсації до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.04.2023 № 381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», але копія правовстановлюючого документа на спірну квартиру відсутня, у зв`язку з тим, що знаходиться на території, де на даний час ведуться бойові дії. Таким чином, станом на зараз, виникла та існує ситуація за якої позивач має право власності на квартиру, однак не має змоги належним чином та повноцінно здійснювати правомочності власника через втрату оригіналу правовстановлюючого документу. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просила суд визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м., житловою площею 22,9 кв.м. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 25.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. По справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28.10.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду. 09.12.2025 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник адвокат Лимар А.В. надав заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 01.02.1993 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори Олейниковою Л.С. та зареєстрований у реєстрі за № 331. Згідно довідки про наявність нерухомості за архівними даними станом на 31.12.2012, наданою ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» за вих.№3504 від 16.12.2024 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Добропільською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 331 від 01.02.1993, є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м., житловою площею - 22,9 кв.м. Право власності зареєстровано Добропільським БТІ 03.03.1993 в книзі 0130в, стор.28, реєстраційний № 22, загальна частка 1. Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №77955952 від 21.03.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області Пилявською А.Ю. відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність», який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу від 01.02.1993, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. Станом на 01.02.1993 процедура державної реєстрації об`єктів нерухомого майна була унормована Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 (далі Інструкція). Згідно п. 7 Інструкції реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. Додатком №1 до Інструкції є Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, згідно п. 18 якого визначено, що до таких правовстановлюючих документів, зокрема, належать нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу. Відповідно до п. 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4). У даному випадку право власності позивача виникло у 1993 році на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та було зареєстровано бюро технічної інвентаризації, що відповідало чинному на той час законодавству, а саме Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року (пункт 23). Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц В даній справі судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу. При цьому суд зазначає, що у [PERSON] відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved