Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

У квітні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що придбав земельну ділянку, подав повідомлення про початок будівельних робіт, на законних підставах побудував садовий будинок на власній земельній ділянці. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.03.2023 р. у справі №369/136/22 (залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 07.02.2024 р) суд ухвалив: «Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 05.04.2018 № 10-2998/15-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43057401 від 18.09.2018 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239. Витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239 для ведення індивідуального садівництва». Позивач намагався ввести будинок в експлуатацію для подальшої реєстрації права власності, для чого подав до Державної інспекції архітектури та містобудування України декларацію про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками. Декларація позивача повернена. Однією з підстав повернення декларації стало те, що згідно відомостей ДРРП за кадастровим номером 3222488200:06:002:5239, замовник не є власником земельної ділянки (у відомостях про замовника будівництва зазначено особу (осіб), яка не є власником або користувачем земельної ділянки, чим порушено вимоги частини четвертої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). У позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок припинення права власності позивача на земельну ділянку не може ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати право власності на нього. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.04.2025 р. у справі відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Представником Державної інспекції архітектури та містобудування 29.04.2025 р. поданий відзив на позовну заяву. Відзив вмотивований тим, що до компетенції ДІАМ не входить визнання права власності на самочинно збудовані будівлі, а отже правовідносини між позивачем та ДІАМ у даній справі жодним чином не стосуються предмету спору у справі. Також у своєму відзиві відповідач посилається на положення законодавства, якими встановлено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, або з інших передбачених законом підстав, а звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідач також обґрунтовує свою позицію тим, що повернення декларації про готовність до експлуатації об`єкта на доопрацювання не можна розцінювати як відмову у прийнятті в експлуатацію в розумінні висновків Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6- 159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6 - 1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17. Представником [PERSON] 08.10.2025 р. заявлено клопотання про залучення [PERSON] до участі у справі у якості правонаступника позивача. Клопотання обґрунтовано тим, що [PERSON] [INFO] помер, а [PERSON] є донькою і єдиною спадкоємицею [PERSON] . Разом із клопотанням про залучення до участі у справі у якості правонаступника позивача представником [PERSON] подані письмові пояснення на відзив Державної інспекції архітектури та містобудування. У своїх поясненнях представник [PERSON] вказує, що відповідачі у справі визначені належним чином, за аналогією із практикою Верховного Суду, що будівництво не є самочинним чи незавершеним, що позивачем виконана умова щодо розгляду питання компетентним державним органом, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, також за аналогією із практикою Верховного Суду, і що ефективним способом захисту права Позивача є визнання його права власності на будинок. Ухвалою від 08.10.2025 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жуковської Оксани Романівни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №74286584 та замінено у справі № 369/6137/25 за позовною заявою [PERSON] до Державної інспекції архітектури та містобудування України, Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання права власності, позивача [PERSON] правонаступником [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ). Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області відзивів чи інших заперечень на позовну заяву не подавалось. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, оцінивши їх відповідно до статті 89 ЦПК України та проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)). Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту. Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється. Отримання замовником інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт, крім направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до частини першої цієї статті, не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для об`єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника. Відповідно до п.5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт затверджених постановою КМУ від 13.04.2011 р. №466 будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі Постанова пленуму від 30.03.2012 р. №6) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. \~ \~ \~ \~Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. \~ \~ \~ \~Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. [PERSON] 18.09.2018 р. придбав земельну ділянку із КН 3222488200:06:002:5239 (цільове призначення 01.05 «Для індивідуального садівництва»). [PERSON] 25.09.2018 р. подане повідомлення №141759 про початок будівельних робіт (код будівлі за ДК018 1110.4. Будинки дачні та садові, Клас наслідків СС1). У реєстрі дозвільних документів зареєстроване за №КС 061182680782. Згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт будівництво здійснювалось на підставі будівельного паспорта. Позивачем побудований будинок загальною площею 117,4 кв.м., (технічний паспорт від 02.10.2023 р. інвентаризаційна справа №329, витяг з реєстру будівельної діяльності №TI01:6770-1034-2517-3234). Будівельні роботи закінчені 31.05.2021 р., згідно відомостей зазначених у декларації про введення об`єкта в експлуатацію. Будівництво здійснено без порушень будівельних норм і правил, що підтверджується висновком експерта №ED-2527-2-2199.24 від 31.12.2024 р. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.03.2023 р. у справі №369/136/22 (залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 07.02.2024 р) суд ухвалив: «Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 05.04.2018 № 10-2998/15-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43057401 від 18.09.2018 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239. Витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3222488200:06:002:5239 для ведення індивідуального садівництва». [PERSON] у лютому 2025 р. подана декларація про готовність об`єкта до експлуатації. Внаслідок припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку із КН 3222488200:06:002:5239, останній не зміг ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати право власності на нього, що підтверджується відмовою у реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, Реєстраційний номер в ЄДЕССБ ІУ101250227974. З поданих позивачем доказів вбачається, що будівництво здійснювалось на земельній ділянці, яка має відповідне цільове призначення і була відведена для будівництва садового будинку на ній, будівництво здійснювалось на підставі повідомлення про початок виконання будівельних (документ, який надає право на виконання будівельних робіт), будівництво здійснено без порушень будівельних норм і правил. Побудований [PERSON] будинок, відповідно до ст. 376 ЦК України, а також висновків Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», не може вважатись самочинним будівництвом. Суд погоджується із позицією позивача про те, що за аналогією із правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справа № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа № 727/720/17, від 07 лютого 2018 року справа № 127/18746/15-ц, звернення до суду з відповідним позовом має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Позивачем вчинені дії (подана декларація про готовність об`єкта до експлуатації) та дотримані вимоги законодавства для введення побудованого будинку в експлуатацію для подальшої реєстрації права власності на побудований будинок. Поданню позовної заяви передував розгляд питання позивача компетентним органом (ДІАМ), за результатом якого компетентний орган прийняв рішення про повернення декларації про готовність до експлуатації, яким фактично відмовив у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та у введенні об`єкта в експлуатацію. Вказане рішення дає підставу вважати про наявність спору про право. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Відповідно до ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідна правова позиція викладена у постановах ВП ВС 05.06.18, справа № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 30.01.19, справа № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); 11.09.19, справа № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та ін. Ефективним способом захисту права позивача є визнання його права власності на нерухоме майно. Суд вважає, що позиція Державної інспекції архітектури та містобудування, викладена у її відзиві, не підтверджується доказами наявними у матеріалах справи. Посилання Відповідача на положення законодавства і судової практики, які регулюють питання самочинного будівництва та незавершеного будівництва не можуть бути застосовані до майна позивача та правовідносин, які розглядаються у цій справі. Усі інші доводи та міркування відповідача, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58). Згідно вимог ст. ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Враховуючи, що позивач у позовній заяві просив суд не покладати на відповідача витрати по сплаті судового збору, з відповідачів на користь позивача не підлягає сплаті судовий збір. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved