Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

У січні 2025 року представник позивача Якименко А.О. звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що між позивачем та відповідачем (відповідальним квартиронаймачем) [PERSON] встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідач [PERSON] оплату за надані позивачем послуги тривалий час не здійснює, у зв`язку з чим станом на 30.09.2024 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 69 490,76 грн., яка складається із: суми основного боргу 64 965,64 грн. за період з квітня 2019 року по вересень 2024 року, інфляційного збільшення суми боргу 4 014,18 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року, 3% річних 511,04 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року. У вказаній квартирі зареєстрований також інший відповідач [PERSON] , яка є солідарним боржником, оскільки користується нарівні з власником усіма правами та обов`язками. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача зазначену заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. 27.08.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Ільїна О.М. надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на те, що рішенням виконавчого комітету ДМР № 288 від 19.03.2019 року «Про надання квартири [ADDRESS] » вирішено надати жиле приміщення чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] зі зняттям з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та видано ордер на вказану квартиру на склад сім`ї з 5 осіб: [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. На підставі зазначеного рішення було видано ордер на жиле приміщення № 000000618 від 02.04.2019 року. Таким чином, [PERSON] став наймачем зазначеної квартири тільки у квітні 2019 року. 12.11.2020 року Департаментом житлового господарства ДМР було видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності вищевказаним особам. Зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2024 року у справі № 205/8031/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та його ж, як законного представника дітей: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету ДМР, Департаменту житлового господарства ДМР, треті особи: ДМР, Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР, про визнання недійсним та скасування ордеру, визнання протиправними та скасування рішень, скасування права власності було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету ДМР № 288 від 19.03.2019 року про видачу ордера на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано недійсним ордер від 02.04.2019 року, виданий Виконавчим комітетом ДМР на вказаних осіб, визнано протиправним та скасовано рішення органу приватизації ДМР від 12.11.2020 року № 6/50-20 про передачу в спільну часткову власність вказаних осіб квартиру [ADDRESS] , скасовано свідоцтво про право власності, реєстраційний номер 50120, видане 12.11.2020 року Департаментом житлового господарства ДМР, припинено та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на вказаних осіб, у задоволенні позову в іншій частині було відмовлено. Як на підставу позовних вимог родина [PERSON] у вищезазначеній цивільній справі зазначала, що у грудні 2008 року виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на ім?я [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення № 08 серії Н/08 на право зайняття житлового приміщення родиною з 7 осіб, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Бабушкінської районної у місті ради № 786 від 21.11.2008 року. У грудні 2008 року родина [PERSON] на підставі виданого ордеру переїхала до квартири за вказаною адресою: [ADDRESS] , де проживає постійно і на даний час. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2025 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2024 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог родини [PERSON] відмовлено. Поряд з цим, вищезазначені особи, які неправомірно проживають у квартирі, яка належить [PERSON] , відмовляються виїжджати із вказаної квартири. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2021 року по справі № 205/628/21 позовні вимоги [PERSON] задоволено та вирішено виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання житлової площі. Не погодившись із зазначеним рішенням суду, [PERSON] було подано апеляційну скаргу, де на стадії апеляційного провадження справу було зупинено до розгляду справи № 205/8131/21. Станом на сьогодні провадження по справі поновлено та відбуваються слухання у Дніпровському апеляційному суді щодо виселення [PERSON] . Представник відповідача зазначає, що навіть за наявності постанови Дніпровського апеляційного суду, [PERSON] на сьогоднішній день досі не має змоги проживати у належній йому на праві власності квартирі. На думку представника відповідача, фактично користується послугами з централізованого опалення та водовідведення саме родина [PERSON] , а тому стягнення заборгованості має відбуватись саме з них. Також зазначив, що позивач просить стягнути заборгованість за період з квітня 2019 року, тоді як позов до суду подано у січні 2025 року, а тому, відповідно до ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено строк позовної давності. 18.11.2025 року представник позивача [PERSON] направила до суду відповідь на відзив у якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що за даною адресою відсутній прилад обліку холодної води, нарахування за надані послуги здійснюються відповідно до діючих тарифів, згідно із встановленою нормою використання води та відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Відповідно до бази даних позивача, за вказаною адресою у заявлений період зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на яких здійснювалося нарахування, що підтверджується довідкою про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/буднику осіб від 07.10.2024 року. Звертає увагу суду, що факт реєстрації місця проживання за даною адресою відповідачами не заперечується. Окрім того, відповідачі по справі не доводили до відома КП «Дніпроводоканал» ДМР про наявність фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача та користуються комунальними послугами, а тому нарахування за водопостачання та водовідведення здійснювалося за даною адресою із встановленою нормою водокористування, відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Відповідачами не подавалося відповідної заяви до позивача про тимчасову відсутність одного з членів сім?ї, заяви про опломбування запірних вентилів на вході в квартиру та не бажання користування послугами водопостачання та водовідведення, заяви про не проживання за місцем реєстрації або фактичне проживання інших осіб за вказаною адресою, у зв`язку з чим, на думку представника позивача, нарахування за водопостачання та водовідведення здійснювалося правомірно та з дотриманням вимог законодавства. Щодо позовної давності зазначила, що позов подано до суду 31.01.2025 року під час дії воєнного стану в Україні, а тому при обчисленні таких строків слід взяти до уваги зміни, внесені до ЦК України, оскільки при врахуванні карантинних обмежень та проголошення воєнного стану в Україні, стягненню підлягає заборгованість, яка починає рахуватися із 11.03.2017 року. В свою чергу, позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.04.2019 року по 30.09.2024 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. 08.12.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Ільїна О.М. надійшли додаткові пояснення у яких він, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також зазначив, що відповідачі готові з 24.11.2025 року сплачувати усі надані житлово-комунальні послуги, оскільки з цього часу квартира перейшла у фактичне користування відповідачів. Представник позивача Скиба А.Ю. надала до суду заяву у якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року № 752/8103/13-ц (61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи, за наявності у матеріалах справи відзиву та відповіді на відзив, порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, вважає за можливе ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 21.02.2024 року № 79/47. 01.12.2021 року КП «Дніпроводоканал» ДМР на офіційному сайті розміщено повідомлення про публічну пропозицію (оферту) у зв`язку з прийняттям 03.12.2020 року Закону України № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» та опубліковано публічну пропозицію (оферту) про укладення публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для споживачів власників (співвласників, користувачів) житлових та нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку, а також власників (користувачів) індивідуальних (садибних) житлових будинків. Даний договір вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному сайті КП «Дніпроводоканал» ДМР співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги, а власник (користувачів) індивідуального (садибного) житлового будинку не вчинив дій щодо відключення (відмови) від послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (за наявності). Індивідуальні споживачі у багатоквартирних житлових будинках, власники (користувачі) індивідуальних (садибних) житлових будинків, які фактично користуються послугами з централізованого водопостачання та водовідведення або звертаються до КП «Дніпроводоканал» ДМР для отримання вказаних послуг вважаються такими, що ознайомлені, погоджуються та приєднуються до умов Договору. У зв`язку з тим, що даний договір є договором приєднання, його умови не підлягають узгодженню зі стороною, що приєднується (споживачем). Договір розміщено на веб-сайті КП «Дніпроводоканал» ДМР у вільному доступі та у спосіб, що забезпечує ознайомлення зі змістом цього договору кожної особи, що отримує та звертається до підприємства для отримання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення. 01.03.2022 року КП «Дніпроводоканал» ДМР на офіційному сайті розмістило повідомлення про публічну пропозицію (оферту), у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 85 від 02.02.2022 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» ДМР та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб від 07.10.2024 року (а.с. 4), а також відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру від 03.02.2025 року (а.с. 16, 17). Реєстрація за вказаною адресою з квітня 2019 року відповідачами не заперечувалась. За даною адресою для оплати послуг з водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» ДМР відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що вбачається із розрахунку заборгованості по особистому рахунку за адресою: [ADDRESS] , де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] . Зазначене свідчить, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, а саме, КП «Дніпроводоканал» ДМР надає відповідачам послуги водопостачання та водовідведення, а відповідачі, в свою чергу, мають оплачувати вартість отриманих послуг відповідно до встановлених тарифів. Представником позивача надано до суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 30.09.2024 року заборгованість відповідачів за послуги з водопостачання та водовідведення становить 69 490,76 грн., яка складається із: суми основного боргу 64 965,64 грн. за період з квітня 2019 року по вересень 2024 року, інфляційного збільшення суми боргу 4 014,18 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року, 3% річних 511,04 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року. У добровільному порядку вказана заборгованість погашена не була. Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживача обов`язку щодо оплати наданих йому послуг централізованого опалення, постачання гарячої води (підігріву питної води). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 (14-448цс19) від 07 липня 2020 року висловлена правова позиція, відповідно до якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, який введено в дію 01 травня 2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (із змінами і доповненнями), встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Матеріалами справи підтверджено, що сторони знаходяться у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Згідно Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою КМУ від 05.07.2019 № 690, споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадку та порядку, передбачених договором. Відповідно до п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила № 630), які діяли до 01.05.2022 року, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою. Також, споживач послуг має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору, згідно п. 7 ч. 45 Правил № 690. Відповідно до п. 1 пп. 1.2. Порядку звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності, від оплати за послуги холодного і гарячого водопостачання та водовідведення, затвердженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 26.02.2013 № 82 (далі рішення № 82) наймач (власник) квартири (приватного будинку) та члени його сім`ї, за період тимчасової відсутності, мають право на несплату вартості ненаданих послуг з холодного та гарячого водопостачання, водовідведення при дотриманні певних умов. Відповідно до п. 1.2. Рішення № 82, у разі тимчасової відсутності одного або декількох членів сім`ї, за умови подання протягом місяця в районі дільниці КП «Дніпроводоканал» документів, що підтверджують факт відсутності одного або декількох членів сім`ї: - заява про тимчасову відсутність одного або декількох членів сім`ї із зазначенням періоду та місця перебування; - довідка підприємства-виконавця послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території про склад сім`ї із зазначенням усіх зареєстрованих осіб у квартирі (приватному будинку); - документ, шо підтверджує факт перебування одного або декількох членів сім`ї в іншому місці відповідно до ЗУ «Про свободу пересування» (документ повинен містити кутовий штамп з реєстраційним номером, дату видачі, бути засвідчений печаткою); - для працюючих - довідка з місця роботи про перебування у відпустці, відрядженні (із зазначенням терміну відпустки, відрядження); - для виїжджаючих за межі України - копії документа із штампом про перетин кордону. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] починаючи з квітня 2019 року зареєстровані за вказаною адресою, не доводили до відома КП «Дніпроводоканал» ДМР про зміну фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача та користуються комунальними послугами, відповідно користувалися послугами, тому суд вважає, що вони є належними солідарним боржниками за вказаний представником позивача період. Матеріали справи не містять доказів звернення відповідачів до КП «Дніпроводоканал» ДМР із заявою про не проживання за місцем реєстрації або фактичне проживання інших осіб за вказаною адресою, про опломбування запірних вентилів на вводі в квартиру чи не бажання користування послугами водопостачання та водовідведення. Заперечень щодо відомостей, викладених у рахунках від відповідачів не надходило. Наданий представником позивача розрахунок заборгованості відповідачами, у розумінні вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, не спростований. Будь-яких платіжних документів, що підтверджують сплату вказаного боргу, або власних розрахунків суми заборгованості з боку відповідачів суду подано не було. При цьому, посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 750/12850/16-ц суд до уваги не приймає, оскільки обставини у наведеній справі не є релевантними обставинам, встановленим у справі, що розглядається. Згідно із ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Представником відповідача Мильникова Л.В. у відзиві на позов було зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності. Так, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини боргу, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При вирішенні питання про застосування положень чинного законодавства про перебіг строку позовної давності, суд приймає до уваги той факт, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, який тривав до 30.06.2023 року. Разом з тим, 15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Як вбачається із розрахунку представника позивача, заборгованість відповідачів за оплату послуг водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , складає 69 490,76 грн., яка складається із: суми основного боргу 64 965,64 грн. за період з квітня 2019 року по вересень 2024 року, інфляційного збільшення суми боргу 4 014,18 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року, 3% річних 511,04 грн. за період з червня 2019 року по січень 2022 року. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за період з квітня 2019 року по вересень 2024 року. При цьому, позов подано до суду 31.01.2025 року під час дії воєнного стану в Україні. З огляду на викладене, приймаючи до уваги період дії карантину (з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року) та період дії в Україні воєнного стану, який розпочався 24.02.2022 року і на даний час триває, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення. Окрім того, виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Представником позивача надано розрахунок, згідно якого за період з червня 2019 року по січень 2022 року інфляційне збільшення суми боргу складає 4 014,18 грн. 3% річних 511,04 грн. Суд зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних розраховані позивачем до 31.01.2022 року, що не порушує законодавство, зокрема постанову Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 року про «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» відповідно до якої до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Приписами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у даному випадку, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачами допущено порушення вимог Закону, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, як про те просив представник позивача, а тому сплачений позивачем судовий збір необхідно стягнути у рівних частках із відповідачів по справі у загальному розмірі 3 028 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved