Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-04 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач, [PERSON] ) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Відповідачі) про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями та бездіяльністю у розмірі 140000,00 грн. В якості правових підстав звернення Позивач зазначає, зокрема, норми статті 56 Конституції України, статей 23, 167, 170, 1173 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Ухвалою від 22.07.2025 відкрито загальне позовне провадження. Представники Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надали відзиви на позов, у яких проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні. Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у відзиві на позов, зокрема, зазначає про те що судове рішення від 22.01.2025 у справі №520/29122/24 виконано своєчасно, у розумні строки та в межах наданих повноважень, що є підставою для відмови в позові. Також, Відповідач зазначає, що Позивач не залучив до участі у справі в якості третьої особи Державну казначейську службу України та не довів підставності розміру шкоди, заявленої до стягнення. Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у відзиві на позов зазначає про недоведеність та необґрунтованість обставин, на які Позивач посилається у позові, зокрема, приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також погіршення здоров`я, настання інших немайнових втрат. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відзив не надав, з клопотаннями та поясненнями до суду не звертався. Ухвалою від 02.09.2025 закрито підготовче провадження. У судовому засіданні Позивач позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Розглянувши матеріали справи суд встановив, що [PERSON] є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] від 13.03.2008, а також є учасником ліквідації ядерних аварій, що підтверджено копією посвідчення учасника ліквідації ядерних аварій від 02.10.2019 серії [NUMBER] . 21.10.2024 [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд: визнати дії Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області при прийнятті відмови від 26.07.2024 о/р № [NUMBER] в переході на пенсію за іншим законом неправомірними; визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області при прийнятті відмови від 30.08.2024 року № 204850018415 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недоцільністю неправомірним; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області провести мені перерахунок при переході з пенсії відповідно до Закону №2262 на пенсію відповідно до Закону №1058 та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (дата звернення19 липня 2024 року); виплатити [PERSON] пенсію [PERSON] з серпня 2024 року, яку [PERSON] не отримує з вини працівників Пенсійного фонду. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 позовну заяву залишено без руху, усуваючи недоліки позовної заяви позивачу необхідно було надати до суду уточнену позовну заяву із зазначенням складу сторін відповідно до змісту позовних вимог та із зазначенням кого саме суд має зобов`язати виплатити [PERSON] пенсію з серпня 2024 року. Позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій в якості відповідачів визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та визначено позовні вимоги: визнати дії Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області при прийнятті відмови від 26.07.2024 о/р № [NUMBER] в переході на пенсію за іншим законом неправомірними; визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області при прийнятті відмови від 30.08.2024 року № 204850018415 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недоцільністю неправомірним; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області провести [PERSON] перерахунок при переході з пенсії відповідно до Закону №2262 на пенсію відповідно до Закону №1058 та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (дата звернення 19 липня 2024 року); зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області виплатити [PERSON] його пенсію з серпня 2024 року, яку він не отримує з вини працівників Пенсійного фонду. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі №520/29122/24 відкрито спрощене позовне провадження. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 у справі №520/29122/24 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання неправомірними дії та рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області від 26.07.2024 о/р № [NUMBER] щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області від 30.08.2024 року № 204850018415 щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області провести [PERSON] переведення з пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 9 квітня 1992 року на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2021-2023 роки. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області щодо невиплати [PERSON] пенсії з 01 серпня 2024 року. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області виплатити [PERSON] пенсію з 01 серпня 2024 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі № 520/29122/24 апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 по справі № 520/29122/24 залишено без змін. Позивач стверджує, що визнана судом протиправна бездіяльність пенсійних органів позбавила його законного права на відповідну пенсію, що призвело до його моральних страждань і принижень, емоційних переживань і додаткових зусиль для організації свого життя. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у відзиві на позов зазначив, що доводи Позивача про завдання йому моральної шкоди у розмірі 140000,00 грн, як такої, що спричинена внаслідок неправомірних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області не відповідають фактичним обставинам справи і засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки, судове рішення від 22.01.2025 у справі №520/29122/24 виконано пенсійним органом своєчасно, без затримок, в розумні строки та в межах наданих повноважень, тому відсутнє порушення прав Позивача, а отже вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Також зазначив, що при розгляді питання про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів, повинні бути співвідповідачами у справі. Позивач не заявляв клопотання про залучення Державну казначейської служби України до участі у справі, що має наслідком відмову у задоволенні позову. Представник Головного\~управління Пенсійного\~фонду України\~в Івано-Франківській\~області у\~відзиві на\~позов зазначив,\~що Позивач не надав жодних доказів щодо приниження його честі та гідності, ділової репутації, а також дискримінації діями Відповідача по справі, які є предметом спору та які Позивач вважає протиправними, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали, у зв`язку з чим просить відмовити у позові. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів\~(стаття 1173 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Надаючи оцінку законності\~та обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд керується таким. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або\~юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа\~зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Факти протиправних дій, рішень та бездіяльності Відповідачів встановлені рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі № 520/29122/24. Позивач, будучи пенсіонером, учасником ліквідації ядерних аварій, був змушений звертатися до суду за оскарженням дій Відповідачів щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року, визнання протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області щодо невиплати [PERSON] пенсії з 01 серпня 2024 року, на яку він мав право, що не входить до його звичайного способу життя. Саме через протиправність дій пенсійних органів щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року та виплати пенсії у неналежному розмірі Позивач був змушений відстоювати свої права та інтереси. Неотримання пенсії в повному обсязі призвело до порушення прав Позивача, а також до необхідності змін у способі життя та додаткових зусиль для його організації, з урахуванням того, що пенсія є для Позивача джерелом для існування. Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи вищенаведене, фактичні обставини справи, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань Позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за доцільне визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню Позивачу, в сумі 5000,00 грн, у зв`язку з чим відмовляє в позові частково. Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 759/7630/20, зокрема, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частини друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16). Щодо залучення Державної казначейської служби України, як відповідача у справі, суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, згідно якого належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved