Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» (далі ТОВ «Коллект центр») звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за №102401735 від 01 серпня 2021 року в розмірі 33 836 грн, за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року в розмірі 10 910,59 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 01 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір за №102401735. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало відповідачу кошти в розмірі 4000 грн на її банківську карту. Відповідач належним чином не виконала зобов`язання та у встановлений строк коштів не повернула. 30 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Вердикт капітал» укладено договір факторингу за №30-11-65, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за кредитним договором №102401735 від 01 серпня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Вердикт капітал». 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення (купівлю-продаж) права вимоги за №10-01/2023, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №102401735 від 01 серпня 2021 року в розмірі 33 836 грн, з яких: 3800 грн заборгованість за тілом кредиту, 28876 грн заборгованість за відсотками та 1160 грн заборгованість за комісіями. 03 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір за №4255575. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало відповідачу кошти в розмірі 8100 грн на її банківську карту. Відповідач належним чином не виконала зобов`язання та у встановлений строк коштів не повернула. 26 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Вердикт капітал» укладено договір факторингу за №26-01/2022-83, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Вердикт капітал». 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення (купівлю-продаж) права вимоги за №10-01/2023, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року в розмірі 10 910,59 грн, з яких: 1965 грн заборгованість за тілом кредиту, 8135,59 грн заборгованість за відсотками та 810 грн заборгованість за комісіями. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився. У позові представник позивача просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав та не заперечив проти заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку, зокрема шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Судова влада України. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавала. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 01 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит за №102401735 (далі - Договір). Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов п. п. 1.2, 1.3, 1.4 Договору, ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит на суму 4000 грн, строком на 15 днів з 01 серпня 2021 року, термін повернення кредиту 16 серпня 2021 року. Комісія за надання кредиту 1160 грн, яка нараховується за ставкою 29% від суми кредиту одноразово (п.1.5.1). Проценти за користування кредитом 1800 грн, які нараховуються за ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2). Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом ( п.1.6) . Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1). Згідно умов п. 2.2.3 договору, проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та / або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3. 1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов?язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та / або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає , що протягом первісного строку кредитування та /або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п .1.6 та процентною ставкою визначеною п .1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій ) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника. Згідно графіку платежів за договором про споживчий кредит за №102401735 від 01 серпня 2021 року (Додаток №1 до договору), сума кредиту становить 4000 грн, проценти за користування кредитом 1800 грн, комісія за надання кредиту 1160 грн, загальна вартість кредиту 6960 грн, реальна річна процентна ставка 471,345,146%, дата повернення кредиту 16 серпня 2021 року. Крім того, відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту №102401735 та анкету заяву на кредит №102401735, де зазначені такі ж умови як в кредитному договорі. Як вбачається з квитанції «LIQPAY» за №1722109148, 01 серпня 2021 року на карту 516875*45 згідно договору за №102401735 були зараховані грошові кошти в розмірі 4000 грн. Як вбачається з наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит за №102401735, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 22 жовтня 2021 року становить 17 496 грн, з яких: 3800 грн заборгованість за тілом кредиту, 12 536 грн заборгованість за відсотками та 1160 грн заборгованість за комісією. Проценти нараховані поза межами строку договору до 22 жовтня 2021 року. З вказаної відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит за №102401735 встановлено, що [PERSON] здійснила наступні платежі на загальну суму 2152 грн, з яких: - 14 вересня 2021 року: 200 грн тіло кредиту, 1752 грн проценти за кредитом, 200 грн комісія за пролонгацію. 30 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «Вердикт капітал» (Фактор) укладено договір факторингу за №30-11-65. Відповідно до положень п. 2.1. договору факторингу, за цим договором Клієнт зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 65 369 380,75 грн, а Фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить Клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між Клієнтом і боржниками. Згідно умов п. 6.1.3 договору факторингу, реєстр боржників (Додаток №3) передається Фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників (Додаток №4) не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь Клієнта відповідно до розділу 7. Положеннями п. 6.1.4 договору факторингу встановлено, що права вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників (додаток №4), який є підтвердженням передачі фактору права вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників щодо переданого права вимоги. Згідно платіжного доручення №308250004 від 03 грудня 2021 року ТОВ «Вердикт капітал» перерахував на рахунок ТОВ «Мілоан» кошти в розмірі 2 601 156,70 грн (а.с. 62). 03 грудня 2021 року сторони підписали Акт приймання-передавання Реєстру боржників за договором факторингу №30-11-65 від 03 грудня 2021 року (Додаток №4). Згідно з Реєстру боржників до договору факторингу №30-11-65 від 30 листопада 2021 року, від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №102401735 в сумі 17 496 грн (а.с. 67). Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором №102401735 станом на 10 січня 2023 року становить 17 496 грн, з яких: 3800 грн заборгованість за тілом кредиту, 12 536 грн заборгованість за відсотками та 1160 грн заборгованість за комісією. 03 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит за №4255575 (далі - Договір). Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов п. п. 1.2, 1.3, 1.4 Договору, ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит на суму 8100 грн, строком на 30 днів з 03 квітня 2021 року, термін повернення кредиту 03 травня 2021 року. Комісія за надання кредиту становить 810 грн, яка нараховується за ставкою 10 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п. 1.5.1). Проценти за користування кредитом 3037,50 грн, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2). Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом ( п.1.6) . Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1). Згідно умов п. 2.2.3 договору, проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та / або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п .2.3. 1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов?язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та / або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає , що протягом первісного строку кредитування та /або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п .1.6 та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової ) згоди Позичальника. Згідно графіку платежів за договором про споживчий кредит за №4255575 від 03 квітня 2021 року (Додаток №1 до договору), сума кредиту становить 8100 грн, проценти за користування кредитом 3037,50, комісія за надання кредиту - 810 грн, загальна вартість кредиту 11 947,50 грн, реальна річна процентна ставка 3037,50%, дата повернення кредиту 03 травня 2021 року. Крім того, відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту №4255575 та анкету заяву на кредит №4255575, де зазначені такі ж умови як в кредитному договорі. Як вбачається з квитанції «LIQPAY» за №1609718029, 03 квітня 2021 року на карту 516875*45 згідно договору за №4255575 були зараховані грошові кошти в розмірі 8100 грн. Як вбачається з наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит за №4255575, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 06 листопада 2021 року становить 8061,34 грн, з яких: 1965 грн заборгованість за тілом кредиту, 5286,34 грн заборгованість за відсотками та 810 грн заборгованість за комісіями. Проценти нараховані поза межами строку договору до 06 листопада 2021 року. З вказаної відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит за №4255575 встановлено, що [PERSON] здійснювала платежі на загальну суму 19 865 грн, з яких: - 01 червня 2021 року: 243 грн тіло кредиту, 243 грн комісія за пролонгацію, 1559 грн проценти за кредитом; - 22 липня 2021 року: 1964 грн тіло кредиту, 100 грн комісія за пролонгацію, 3876 грн проценти за кредитом; -18 вересня 2021 року: 1964 грн тіло кредиту, 100 грн комісія за пролонгацію, 3876 грн проценти за кредитом; -22 жовтня 2021 року: 1964 грн тіло кредиту, 100 грн комісія за пролонгацію, 3876 грн проценти за кредитом. 26 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «Вердикт Капітал» (Фактор) укладено договір факторингу за №26-01/2022-83. Відповідно до положень п. 2.1. договору факторингу, за цим договором Клієнт зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 83 672 331,46 грн, а Фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить Клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між Клієнтом і боржниками. Згідно умов п. 6.1.3 договору факторингу, реєстр боржників (Додаток №3) передається Фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників (Додаток №4) не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь Клієнта відповідно до розділу 7. Положеннями п. 6.1.4 договору факторингу встановлено, що права вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників (додаток №4), який є підтвердженням передачі фактору права вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників щодо переданого права вимоги. 26 січня 2022 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» підписали акт приймання-передавання Реєстру боржників за договором факторингу №26-01/2022-83 від 26 січня 2022 року (Додаток №4). Як вбачається з платіжного доручення №324190002 від 27 січня 2022 року ТОВ «Вердикт капітал» перерахував ТОВ «Мілоан» кошти в розмірі 4 097 773,59 згідно договору факторингу №26-01/2022-85. Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №17-01/2022-54 від 17 січня 202226-01/2022-83 від 26 січня 2022 року, від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4255575 в сумі 8061,34 грн (а.с. 68). Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором №4255575 встановлено, що станом на 10 січня 2023 року заборгованість відповідача становить 8061,34 грн, з яких: 1965 грн заборгованість за тілом кредиту, 5286,34 грн заборгованість за нарахованими процентами та 810 грн заборгованість за комісією. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» (Первісний кредитор) та ТОВ «Коллект центр» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за №10-01/2023. Згідно умов п. 2.1 договору факторингу, Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників зазначених у Додатках №1 та №3 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов?язки Боржників або які зобов?язані виконати обов?язки Боржників, за Договорами позики (Кредитними договорами), з урахуваним усіх змін, доповнень і додатків до них. Відповідно до умов п. 5.2 договору факторингу, права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток №4). Як вбачається з Акту прийому-передачі Реєстру боржників за договором про відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, ТОВ «Вердик капітал» та ТОВ «Коллект центр» уклали цей акт про те, що на виконання умов договору про відступлення прав вимоги за №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, Кредитор передав, а Новий кредитор прийняв реєстр кількістю 207 307. Згідно Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги за №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, від ТОВ «Вердикт капітал» до ТОВ «Коллект центр» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитними договорами №4255575 від 03 квітня 2021 року та №102401735 від 01 серпня 2022 року (а.с. 17,18,77-80). Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до вимог абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно абз. абз. 1, 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»). У силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №102401735 від 01 серпня 2021 року. 01 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний договір про споживчий кредит за №102401735 шляхом підписання вказаного договору за допомогою електронного підпису. Встановлено та підтверджено зібраними у справі доказами, що позивач видав відповідачу кредит на суму 4000 грн, які відповідач не повернув. Встановлено, що погоджений сторонами у договорі строк кредитування становить 15 днів, з 01 серпня 2021 року по 16 серпня 2021 року (п.1.3,1.4 договору), зі сплатою 1800 грн процентів виходячи із 3% в день на залишок заборгованості (1.5.2.). Відтак, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу тіло кредиту 4000 грн та погоджені сторонами проценти у сумі 1800 (4000*3%*15) грн, разом 5800 грн. Більше того, у Анкеті - заявці відповідача на отримання грошових коштів визначено, що остання просить надати кредит в сумі 4000 грн, строк кредиту 15 днів (а.с 31). Позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення угоди про продовження строку кредитування. Тому, суд вважає, що позивач мав нараховувати відсотки протягом строку кредитування, встановленого пунктом 1.3, 1.4 договору - 15 днів на суму 1800 грн. Суд звертає увагу на те, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань не може бути підставою для звільнення від відповідальності боржника, тим більше розглядатися як «відкладальна умова», яка може й не настати, оскільки в розумінні частини першої статті 212 ЦК України, відкладальною є саме та обставина, щодо якої невідомо чи настане вона чи ні. Як уже зазначалося вище, поведінка не може бути одночасно неправомірною так і правомірною. Тому, добросовісний кредитор укладаючи договори зі споживачем розраховує на повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в межах погодженого сторонами договору строку, відповідно й обов`язком споживача у такому договорі визначено своєчасну сплату кредиту. У зв`язку із цим, несвоєчасне повернення відповідачем кредиту чи її відсутність є саме порушенням споживачем договірних зобов`язань за укладеним договором, а не відкладальною умовою. При цьому, суд враховує і принцип тлумачення договору на шкоду тому, хто його складав, і враховує, що умова договору про автоматичну пролонгацію пов`язану із самим фактом невиконання договору, суперечить іншій умові, яка передбачає для пролонгації вчинення певних дій позичальником та визначеного пунктами 1.3, 1.4 строку кредитування, адже кредитний договір є строковим договором. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, а не продовження строку кредитування. Тому, нарахування відсотків поза межами строку кредитування, у тому числі і автопролонгації є неправомірним. Враховуючи те, що строк кредиту закінчився 16 серпня 2021 року та на наступний строк не пролонгувався, вимоги про стягнення процентів у розмірі нарахованому після 16 серпня 2021 року є неправомірними. З цих ж підстав неправомірним є зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту, в рахунок сплати комісії за пролонгацію. З відомості про щоденні нарахування та погашення, яка надана позивачем суду, встановлено, що відповідач здійснила погашення тіла та процентів на загальну суму 2152 грн, в тому числі 200 грн, які були зараховані позивачем на погашення комісії за пролонгацію договору. З врахуванням наведеного, суд вважає, що заборгованість відповідача за кредитним договором №102401735 від 01 серпня 2021 року становить 3648 грн, виходячи із наступного розрахунку: тіло кредиту 4000 грн + відсотки 1800 грн - сплачені кошти 2152 грн, що підтверджується відомістю про щоденні нарахування та погашення = 3648 грн. Щодо вимог про стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 1160 грн, слід зазначити таке. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до вимог ч. 5 ст 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Аналіз умов договору про надання кредиту № 102401735 від 01 серпня 2021 року свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 1160 грн, встановлена в п. 1.5.1. Договору. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що положення кредитного договору щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1160 грн суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 1160 грн. Від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт капітал» перейшло право грошової вимоги до боржника [PERSON] згідно кредитного договору за №102401735 від 01 серпня 2021 року, на підставі договору факторингу за №30-11-65 від 30 листопада 2021 року та реєстру боржників до вказаного договору. Від ТОВ «Вердикт капітал» до ТОВ «Коллект центр» перейшло право грошової вимоги до боржника [PERSON] згідно кредитного договору за №102401735 від 01 серпня 2021 року, на підставі договору відступлення (купівлю-продаж) права вимоги за №10-01/2023 від 10 січня 2023 року та витягу боржників до вказаного договору. Докази про те, що такі договори визнані недійсними чи його дійсність оспорюється в судовому провадженні суду не надані. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу, як новому кредитору, не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь ТОВ «Коллект центр» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за №1042401735 від 01 серпня 2021 року у розмірі 3648 грн. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року. 03 квітня 2021року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний договір про споживчий кредит за №4255575 шляхом підписання вказаного договору за допомогою електронного підпису. Встановлено та підтверджено зібраними у справі доказами, що позивач видав відповідачу кредит на суму 8100 грн, які відповідач не повернув. Встановлено, що погоджений сторонами у договорі строк кредитування становить 30 днів, з 03 квітня 2021 року по 03 травня 2021 року (п.1.3,1.4 договору), зі сплатою 3037,50 грн процентів виходячи із 1,25 процентів в день на залишок заборгованості (1.5.2.). Відтак, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу тіло кредиту 8100 грн та погоджені сторонами проценти у сумі 3037,50 (8100*1,25%*30) грн, разом 11 137,50 грн. Більше того, у Анкеті - заявці відповідача на отримання грошових коштів визначено, що остання просить надати кредит в сумі 8100 грн, строк кредиту 30 днів. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про укладення угоди про продовження строку кредитування. Тому, суд вважає, що позивач мав нараховувати відсотки протягом строку кредитування, встановленого пунктом 1.3, 1.4 договору - 30 днів на суму 3037,50 грн. Суд звертає увагу на те, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань не може бути підставою для звільнення від відповідальності боржника, тим більше розглядатися як «відкладальна умова», яка може й не настати, оскільки в розумінні частини першої статті 212 ЦК України, відкладальною є саме та обставина, щодо якої невідомо чи настане вона чи ні. Як уже зазначалося вище, поведінка не може бути одночасно неправомірною так і правомірною. Тому, добросовісний кредитор укладаючи договори зі споживачем розраховує на повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в межах погодженого сторонами договору строку, відповідно й обов`язком споживача у такому договорі визначено своєчасну сплату кредиту. У зв`язку із цим, несвоєчасне повернення відповідачем кредиту чи її відсутність є саме порушенням споживачем договірних зобов`язань за укладеним договором, а не відкладальною умовою. При цьому, суд враховує і принцип тлумачення договору на шкоду тому, хто його складав, і враховує, що умова договору про автоматичну пролонгацію пов`язану із самим фактом невиконання договору, суперечить іншій умові, яка передбачає для пролонгації вчинення певних дій позичальником та визначеного пунктами 1.3, 1.4 строку кредитування, адже кредитний договір є строковим договором. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, а не продовження строку кредитування. Тому, нарахування відсотків поза межами строку кредитування, у тому числі і автопролонгації є неправомірним. Враховуючи те, що строк кредиту закінчився 03 травня 2021 року та на наступний строк не пролонгувався, вимоги про стягнення процентів у розмірі нарахованому після 03 травня 2021 року є неправомірними. З цих ж підстав неправомірним є зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту, в рахунок сплати комісії за пролонгацію. З відомості про щоденні нарахування та погашення, яка надана позивачем суду, встановлено, що відповідач здійснила погашення тіла та процентів на загальну суму 19 865 грн. З врахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач повністю сплатила заборгованість за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року. А тому, у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №4255575 від 03 квітня 2021 року слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які він очікує понести у даній справі становить 16 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правової допомоги за №01-07/2024 від 01 липня 2024 року, укладений між АО «Лігал ассістанс» та ТОВ «Коллект центр»; - прайс-лист АО «Лігал ассістанс», в яких передбачено вид та ціну послуг, які надає адвокатське об`єднання; - заявку на надання юридичної допомоги за №191 від 01 квітня 2025 року; - витяг з акту № 9 про надання юридичної допомоги від 30 квітня 2025 року. Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial