Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до Райгородської сільської ради Гайсинського району, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай), відповідно до якої, просила суд, визнати за нею право на земельну частку (пай) в землях колективної власності колишнього колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) «Надія» с. Коржівка Немирівського району Вінницької області в умовних кадастрових гектарах розміром 3.01 га за рахунок земель запасу на території Райгородської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. Мотивуючи позов тим, що відповідно до протоколу N? 2 від 07 липня 1990 року вона - [PERSON] була прийнята у члени колгоспу імені Леніна, який розміщувався в с. Коржівка Немирівського району. Крім того, трудовою книжкою підтверджується, що вона була прийнята на роботу в даному колгоспі в 1990 році вагарем. Загальними зборами уповноважених членів колгоспу імені Леніна с. Коржівка (протокол від 16 лютого 1993 року N? 1) колгосп імені Леніна с. Коржівка реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) «Надія» с. Коржівка Немирівського району. Загальними зборами уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) «Надія» с. Коржівка Немирівського району за 1993-1998 роки не приймалось рішень про виключення з членів даного колгоспу - [PERSON] . Згідно відповіді на запит від 21 лютого 2020 року Державний акт на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) «Надія» с. Коржівка Немирівського району було видано 20 червня 1995 року. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який діяв на час розпаювання земель колективної власності, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право. Оскільки позивачка на час одержання колективним сільськогосподарським підприємством (КСП) «Надія» с. Коржівка Немирівського району державного акта на право колективної власності на землю - в 1995 році - залишалась членом даного КСП, то вона вважає, що має право на земельний пай, тобто на її ім?я помилково не видали Сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі. Крім цього, заяви про вихід з членів КСП вона не писала, рішення про її виключення з його членів також не приймалося. Загальновідомим є факт, що колишні члени КСП «Надія» с. Коржівка Немирівського району вже отримали Сертифікати на право на земельну частку (пай) та в послідуючому державні акти на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. 04.08.2025 від відповідача ГУ Держгеокадасту у Вінницькій області через Електронний суд надійшов відзив, відповідно до якого, представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в частині позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання права на земельну частку (пай), повністю, зазначивши у відзиві, що нормами Закону чітко визначено, що лише органом місцевого самоврядування здійснюється прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Тобто в даному випадку, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є лише розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної форми власності. Також до суду надійшов відзив відповідача Райгородської сільської ради від 01.08.2025 відповідно до якого, сільська рада просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 08.07.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 08.08.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача Райгородської сільської ради проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Представник ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, до зали судового засідання, не з`являвся про причини неявки суду не повідомив, хоча вчасно та належним чином був повідомленний про дату час та місце розгляду справи. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.07.1990 [PERSON] була прийнята на роботу вагарем в колгосп ім. Леніна (який в подальшому реорганізовувався в КСП «Надія» та ВСК «Надія»), 30.12.1997 була звільнена з роботи за власним бажанням, вказане підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до копії витягу № 2 від 07.07.1990 з протоколу загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Леніна с. Коржівка, [PERSON] вирішено прийняти в члени колгоспу та надати роботу вагарем. Відповідно до копії довідки № 0-2-0.30-99/112-20 від 21.02.2020 наданої відділом у Немирівському районі Головного управління Держтеокадастру у Вінницькій області, зазначено, що Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Надія» с. Коржівка Немирівського району Вінницької області видано 20.06.1995. Згідно списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю та технічної документації по паюванню земель КСП «Надія» с. Коржівка прізвище [PERSON] відсутнє. Середній розмір земельної частки (паю) на території Коржівської сільської ради становить 3,01 в умовних кадастрових гектарах. Частинами дев`ятою, десятою статті 5 Земельного кодексу України 1990 року визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Відповідно до статті 1Закону України від 05 червня 2003 року №899-ІУ«Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. 22, 23 Земельного кодексу України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3)одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства позивач мала право на земельну частку (пай), оскільки на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю 20.06.1995 вона була членом КСП «Надія». Проте, право позивача не підлягає захисту в судовому порядку виходячи з наступного. Як вказано у Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом; Оскільки право на позов у [PERSON] винило ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права. Судом встановлено, що на час отримання 20.06.1995 КСП «Надія» Державного акта на право колективної власності на землю та складання списків на отримання земельної частки (пай) [PERSON] була членом КСП «Надія», тому на дату її звільнення за власним бажанням з підприємства (30.12.1997) їй було відомо (або могло бути) про порушення її права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта. За таких обставин, встановивши, що право позивача порушено ще 1995 року, тобто після видачі КСП «Надія» Державного акта, проте до суду з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) позивач звернувся лише в липні 2025 року, 30 років, і жодних причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом протягом більш як 30 років позивач та представник позивача не навели. Як убачається із 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення та урахувавши наведені вище норми матеріального права, суд встановив, що право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач та представник позивача не навели жодних підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом протягом більш як 30років. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20.

Outcome: dismissed