Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

У серпні 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона з 01.06.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2022 року було розірвано. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З осені 2020 року подружні відносини між сторонами припинені, з цього часу відповідач не бере участі в утриманні та вихованні доньки. Проте така сума є недостатньою. Малолітня донька поживає разом із позивачем та перебуває на її повному утриманні. Відповідач надає матеріальну допомогу частково, з липня 2024 року по 2 000 грн. щомісячно. Відповідач працевлаштований, отримує стабільний дохід, інших осіб на утриманні не має, а тому, на думку позивача, може надавати матеріальну допомогу на утримання доньки. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та, з урахуванням заяви від 04.12.2025 року, просить стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, інші позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті коштів на утримання дитини у розмірі 64 689 грн. просить не розглядати. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29.08.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання. 15.09.2025 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву у якому не заперечував проти стягнення із нього аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, у задоволенні позовних вимог в іншій частині просив відмовити. Зазначив, що до серпня 2025 року позивача влаштовував підхід відповідача до утримання і виховання доньки, відповідач надавав допомогу на утримання, на підтвердження чого надано копії квитанцій про перерахування грошових коштів на рахунок позивача, однак згодом позивач почала чинити перешкоди в зустрічах відповідача з дитиною. Також позивачем не надано доказів наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів та вжиття заходів для вирішення питання про стягнення аліментів із відповідача за минулий час. 03.10.2025 року позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив у якій вона просила задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що відповідачем долучені копії квитанцій за період з липня 2022 року по теперішній час, однак позивач у позові зазначає про відсутність фінансової допомоги з боку відповідача за період з жовтня 2020 року по квітень 2022 року. У вказаний період відповідач свідомо ухилявся від сплати допомоги на утримання дитини. На думку позивача, відповідач намагається усунутись від виконання батьківських обов`язків та не бажає брати участь у забезпеченні дитини, сплачуючи лише 2 000 грн. на місяць. Однак, вказаної суми недостатньо для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, морального та соціального розвитку. 16.10.2025 року відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на відповідь на відзив у яких надав заперечення аналогічні викладеним ним у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення із нього аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку починаючи з 19.08.2025 року, у задоволенні позовних вимог в іншій частині просив відмовити. Також зазначив, що відповідь на відзив повторює зміст позовної заяви і в своїх обґрунтуваннях зводиться до власних свідчень позивача щодо нібито ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дитини. Позивач [PERSON] надала до суду заяву у якій просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини із усіх видів доходів відповідача підтримала, інші позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті коштів на утримання дитини у розмірі 64 689 грн. просила не розглядати. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву у якій просив судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги, з урахуванням заяви позивача від 04.12.2025 року, визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд звертає увагу, що оскільки позивач не підтримала позовні вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості по оплаті коштів на утримання дитини у розмірі 64 689 грн., суд вважає за можливе у вказаній частині позовні вимоги не розглядати. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення сторін, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2013 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2022 року було розірвано. Батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Малолітня дитина проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, що не заперечувалось відповідачем. Сторони по справі не дійшли згоди щодо розміру аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою. Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1979 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 798XII (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ці ж самі положення викладені у в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд погоджується із мотивами, зазначеними у позовній заяві, при цьому враховує позицію відповідача, який намагається надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, що підтверджується матеріалами справи. Тобто, відповідач не ухиляється від сплати аліментів на утримання своєї малолітньої доньки, про що свідчить також відзив на позов, у якому відповідач не заперечував проти стягнення із нього аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 19.08.2025 року і до повноліття дитини. При цьому, при визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідач має нормальний стан здоров`я, є особою працездатного віку та не має на утриманні інших осіб. Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Суд зазначає, що фактичне виховування дитини одним із батьків створює додаткове навантаження з її догляду та виховання, а не лише щодо її утримання, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для гармонійного розвитку дитини. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне збільшення витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини є загальновідомими та не потребують доказування, а тому при визначенні розміру коштів, що будуть стягуватись як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на те, що дитина сторін малолітня, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, а також враховуючи те, що відповідач має забезпечити дитині не тільки мінімальний, а й достойний рівень життя, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 19.08.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. При цьому, суд звертає увагу сторін, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду позов про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved