Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-09 00:00:00

03.09.2025 року до Хаджибейського районного суду м. Одеси звернувся представник позивача з позовом до [PERSON] про витребування майна, в якому просив суд: витребувати від [PERSON] на користь ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» транспортний засіб «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 200», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 15.09.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 13.11.2025 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в своєму позові просив розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Треті особи в судові засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2\~ст. 191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про витребування майна, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 29.06.2021 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та [PERSON] , на підставі заяви Лізингоодержувача на отримання послуг з фінансування та укладення договору фінансового лізингу, уклали Договір фінансового лізингу №10602/06/21-Г. Згідно п.1.1. Загальних умов договору фінансового лізингу, Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене Лізингоодержувачем майно, яке перебувало в експлуатації, найменування, марка, модель, рік випуску, ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у Договорі, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Об`єкт лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору, а в кінці строку дії Договору має право придбати Об`єкт лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у Договорі. Судом встановлено, що свої зобов`язання Лізингодавець виконав своєчасно, належним чином та в повному обсязі, зокрема, придбав у фізичної особи [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу №10602-29/06/21 від 29.06.2021 року замовлений [PERSON] транспортний засіб марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 200», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . 30.06.2021 року Об`єкт лізингу був зареєстрований ТСЦ 5141 за ТОВ «УЛФ- ФІНАНС», що підтверджується виданим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Після державної реєстрації Об`єкта лізингу за ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», виконуючи п.1.1. Загальних умов, ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на підставі Акту прийому-передачі передало 30.06.2021 року [PERSON] на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування вищезазначений Об`єкт лізингу вартістю 1 036 156,00 грн. В подальшому, 04.08.2021 року о 13 годині 47 хвилин в особистий кабінет ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» у комп`ютерній програмі АРМ «Торгівля Лізинг КТЗ» на сайті ТОВ «Д.І.О. Трейдер Інтернаціонал» http://ltz.aistcv.com, надійшло автоматичне повідомлення про перереєстрацію Об`єкта лізингу Територіальним сервісним центром №5152 на нового власника. В результаті дослідження документів, було встановлено, що 30.07.2021 року [PERSON] , діючи від імені ТОВ «УЛФ- ФІНАНС» на підставі довіреності №20/25 від 30.07.2021 року, підписав з ТОВ «Ф.А.Р.Т.», яке перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №7466 від 25.07.2017 року та здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, Договір комісії №7466/21/1/030406. Згідно п. 1.1. Договору комісії №1, Торгівельна організація зобов`язалась за дорученням ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» за комісійну плату вчинити від свого імені правочин щодо продажу Об`єкта лізингу за ціною не нижче 120000,00 грн. Так, на підставі Договору комісії №1 між Торгівельною організацією та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) 31.07.2025 року було укладено Договір купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу №7466/21/030406. На підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №7466/21/030406 від 31.07.2025 року на [PERSON] Територіальним сервісним центром №5152 було перереєстровано Об`єкт лізингу. Отже, згідно матеріалів справи, від імені ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» Договір комісії №1 було підписано представником за довіреністю №20/05 від 30.07.2021 року [PERSON] (реєстраційний номер облікової карти платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків: [NUMBER] ). Окрім, зазначеної довіреності до Торгівельної організації від ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» нібито були подані, зокрема, наступні документи: Статут ТОВ «УЛФ-ФІНАНС»; протокол №20/05 Загальних зборів ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» від 30.07.2021 року; наказ №20/05 від 30.07.2021 року; довідка про балансову вартість основного засобу від 30.07.2021 року; копія паспорту [PERSON] . Проте, згідно матеріалів справи, після передачі у фінансовий лізинг [PERSON] . Об`єкта лізингу, будь-яких рішень або розпоряджень щодо продажу (перереєстрації) Об`єкта лізингу ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та його учасниками не приймалось. ТОВ «УЛФ- ФІНАНС» будь-яких договорів комісії, купівлі-продажу Об`єкта лізингу не укладало, дозвіл на перереєстрацію вказаного автомобіля нікому не надавало, з військового обліку даний транспортний засіб також не знімався. Крім зазначеного вище, судом встановлено, що [PERSON] ніколи не був та не є працівником ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», довіреність від ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» йому ніколи не видавалась. Формат та зміст наданих ТОВ «Ф.А.Р.Т.» начебто від імені ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» документів суттєво відрізняється від затверджених шаблонів, реєстрація даних документів в обліку ТОВ «УЛФ- ФІНАНС» не здійснювалась. Ані довіреність №20/05 від 30.07.2021 року, ані наказ №20/05 від 30.07.2021 року, ані довідка про балансову вартість основного засобу від 30.07.2021 року Генеральним директором ТОВ «УЛФ- ФІНАНС» Старосільською Людмилою Іванівною не підписувались. Печатка ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» №6 «Департамент продажів південного регіону» згідно акту приймання-передачі була передана 19.06.2020 року під відповідальність для використання та збереження Менеджеру (управителю) зі збуту департаменту роздрібного бізнесу Шимко Ларисі Василівні. У розпорядженні Генерального директора ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» Старосільської Л.І. зазначена печатка станом на 30.07.2021 року не перебувала. На довіреностях, які видавалися і видаються від імені ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та підписуються Генеральним директором, наносилась та наноситься основна печатка ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», яка закріплюється за Генеральним директором та має інший відбиток. При цьому в довідці про балансову вартість основного засобу вартість вищезгаданого транспортного засобу становить 100 000,00 грн. при реальній вартості Об`єкту лізингу понад 1 000 000,00 грн., яка в 10 разів перевищує вартість Об`єкту лізингу згідно Договору фінансового лізингу (1 036 156,00 грн.) та вартість, яка фігурує в Договорі купівлі-продажу транспортного засобу №7466/21/030406 від 31.07.2025 року. Вищезазначене підтверджується заявою свідка [PERSON] , яка 02.09.2025 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Оленою Олександрівною та зареєстровано в реєстрі за №1173. Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансовий лізинг», строк, на який лізингоодержувачу передається об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування, не може становити менше одного року. Дана норма Закону, закріплена також у п. 1.1. Загальних умов Договору фінансового лізингу, згідно якої лізингоодержувач в кінці строку дії Договору має право придбати Об`єкт лізингу у власність за викупною вартістю. Тобто, зазначена імперативна норма Закону України «Про фінансовий лізинг» та умови Загальних умов договору фінансового лізингу №10602/06/21-Г від 29.06.2021 року унеможливлюють передачу Лізингодавцем право власності на Об`єкт лізингу Лізингоодержувачу раніше одного року з моменту укладення Договору фінансового лізингу. 06.08.2021 року на підставі договору комісії №7466/21/1/030553 від 05.08.2021 року між Торгівельною організацією, яка представляла інтереси [PERSON] та [PERSON] було укладено вже другий договір купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу №7466/21/030553 від 06.08.2021 року. На підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №7466/21/030553 від 06.08.2021 року на [PERSON] Територіальним сервісним центром №5152 було перереєстровано Об`єкт лізингу. Отже, судом встановлено, що в даному випадку була двічі здійснена незаконна перереєстрація транспортного засобу поза волею його власника ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», що призвело до незаконного заволодіння Об`єктом лізингу. Після отримання автоматичного повідомлення про перереєстрацію Об`єкта лізингу Територіальним сервісним центром №5152 на нового власника, 04.08.2021 року о 14 годині 30 хвилин співробітниками ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» за допомогою встановленої на Об`єкті лізингу «PS системи» було встановлено місцезнаходження Об`єкта лізингу на території домоволодіння №71 ГО «Авангард-2» Прилиманської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, вже з новим реєстраційним номером [NUMBER] . Згідно матеріалів справи, на місцезнаходження Об`єкта лізингу співробітником ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» було викликано наряд поліції та подано відповідну заяву (повідомлення) по вчинення кримінального правопорушення. За результатами поданої співробітником ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» заяви, 04.08.2021 року згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12021163250000224, слідчим Кічук С.М. слідчого відділення поліції №2 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області внесено відомості за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України (Незаконне заволодіння транспортним засобом). 06.08.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Трушиної О.І. Біляївського районного суду Одеської області від 05.08.2021 року, здійснено обшук приватної території, на якій переховувався Об`єкт лізингу та в результаті якого було вилучено Об`єкт лізингу, який поміщений на спеціалізований майданчик тимчасового тримання транспортних засобів. Як наслідок, ухвалою слідчого судді Трушиної О.І. Біляївського районного суду Одеської області по справі №496/3497/21 від 09.08.2021 року накладено арешт на Об`єкт лізингу із забороною відчуження, користування та розпорядження, до дати прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні №12021163250000224. Також, судом встановлено, що станом на час розгляду справи, здійснюється досудове розслідування та визначається коло осіб, які повинні бути притягненні до кримінальної відповідальності. Також, представником позивача до матеріалів справи долучена довідка про перебування транспортного засобу марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 200», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , на військовому обліку №В/7434 від 12.11.2025 року, що видана [INFO] для ТОВ «УЛФ-ФІНАНС», де відсутні відомості про перереєстрацію транспортного засобу на інших осіб. Згідно п.\~11\~Постанови КМУ\~«Про затвердження\~Положення про\~військово-транспортний\~обов`язок»\~від 28.12.2000\~року, для державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС (крім транспортних засобів, власниками яких є громадяни), крім документів, необхідних для реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку, представником підприємства, установи чи організації, транспортні засоби яких підлягають реєстрації (перереєстрації), зняттю з обліку, подається довідка, форма якої визначається Міноборони, з відміткою керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки про постановку транспортного засобу на військовий облік або зняття з такого обліку. Згідно п. 13 Постанови КМУ «Про затвердження Положення про військово-транспортний обов`язок» від 28.12.2000 року, інформація про реєстрацію (перереєстрацію) та зняття з обліку транспортних засобів, які перебувають у власності підприємств, установ та організацій і можуть бути призначені для задоволення потреб Збройних Сил та інших військових формувань в особливий період, подається до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки територіальними органами з надання сервісних послуг МВС щокварталу та протягом п`яти робочих днів з дати надходження відповідних запитів від таких центрів. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Суд зазначає, що право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного суду у справі №520/15672/17 від 05.10.2022 року по подібному спору: Також, суд, під час розгляду даної справи, враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, який позбувся володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Аналогічних висновків дійшла колегія суддів Верховного суду у справі №183/1617/16 від 14.11.2018 року, у справі 757/40111/19-ц від 08.09.2021 року по подібному спору: Суд зазначає, що, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340. Суд зазначає,\~що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. Також, такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Суд роз`яснює, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже,\~відсутність або\~підроблення підпису\~сторони (яка\~у зв`язку\~із цим\~фактично не\~є учасником\~договірних правовідносин)\~на письмовому\~правочині створює\~презумпцію відсутності\~волевиявлення сторони\~на виникнення,\~зміну чи\~припинення цивільних\~правовідносин,\~яка може\~бути спростована письмовими\~доказами,\~засобами аудіо,\~відеозапису та\~іншими доказами, що підтверджують\~факт наявності\~волевиявлення на\~укладення правочину\~у сторони, яка заперечує\~проти цього.\~Натомість неспростування\~цієї презумпції\~свідчить про неукладеність договору,\~яка ґрунтується\~на положеннях\~абзацу першого\~частини першої статті\~638\~ЦК України\~-\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх істотних умов договору. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. Суд зазначає, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача, таким способом захисту вірно скористався позивачі у даній справі. Суд звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій ідеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц. Також, суд роз`яснює, що володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. Крім цього, суд зазначає, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Суд вказує,\~що для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168]. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення індикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України), без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити віндикаційний позов власника, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором та витребувати від [PERSON] на його користь транспортний засіб «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 200», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , без оспорювання правочинів щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншими особами. Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, у розмірі 2422 гривні 40 копійка підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16,\~215,203,\~377,\~378 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved