Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № 21257 від 19.10.2024 року (далі - кредитний договір) між ТОВ «ФК «Процент» (далі - позивач) та [PERSON] (далі - [PERSON] ), відповідач отримав кредит у розмірі 9000 грн. строком на 730 днів (до 19.10.2026 року) шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «ПУМБ» коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% від суми кредиту за кожен день користування (365,00% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті https://procent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», направленим шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер [NUMBER] , зазначений у кредитному договорі. Кредитні кошти в розмірі 9000 грн. були відправлені відповідачу на платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «ПУМБ». Відповідач своєчасно не оплатив нараховані відсотки відповідно до графіку платежів, в зв`язку з чим виникла заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом починаючи з 19.10.2024 року по 14.09.2025 року. При цьому позивач не вимагає та не пред`являє вимоги дострокового повернення суми кредиту відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язання заборгованість відповідача за кредитним договором по нарахованим та не сплаченим процентам станом становить 29430 грн. за період з 19.10.2024 року по 14.09.2025 року. На підставі викладеного просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 21257 від 19.10.2024 року по процентам у розмірі 29430 грн., а також судові витрати у розмірі 2422,40 грн. та 10000 грн. витрат на правову допомогу. Не погоджуючись із даним позовом від [PERSON] надійшов відзив, де остання вказувала, що вона визнає вимоги TOB «ФК Процент» лише в частині тіла кредиту 9000 грн. яку вона фактично отримала. Водночас вона заперечує проти стягнення 29700 грн. відсотків та 10000 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки такі вимоги є необґрунтованими та порушують принципи добросовісності й пропорційності. Не заперечує факт отримання нею 9000 грн. за договором № 21257 від 19.10.2024 року, однак просила позивача розстрочити сплату боргу, натомість, TOB «ФК Процент» проігнорував її вимогу. Ставка 1% на день (365% річних) є економічно необґрунтованою та створює кабальний фінансовий тягар, тому просила суд зменшити розмір процентів до справедливого рівня. Також вказувала, що позивачем завищені витрати на правничу допомогу, які вона просила суд зменшити, оскільки позовна заява TOB «ФК Процент» є шаблонною, а правнича допомога надавалася масово, про що свідчать додані до справи документи. Отже, 10000 грн. за підготовку типового позову є несумірним з принципом справедливості. Додавала, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, не маючи стабільного доходу. Просила суд відмовити у стягненні відсотків або зменшити їх розмір та зменшити витрати на правничу допомогу. Також просила суд надати їй розстрочку або відстрочку виконання рішення суду. У відповіді на відзив представник позивача вказував, що відповідно до п. 1.2 кредитного договору позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 1 % від суми кредиту за кожен день користування (365% річних). Відповідно до пп. 2.4.1 кредитного договору позичальник зобов`язується у встановлений строк (730 днів) повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Відповідач своєчасно не сплатив нараховані відсотки відповідно до графіку платежів, в зв`язку з чим виникла заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом. При цьому за ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Таким чином заборгованість відповідача за кредитним договором по процентам становить 29430 грн. за період з 19.10.2024 року по 14.09.2025 року. Окрім цього вважав суму витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10000 грн. співмірними складності справи. В матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем. Враховуючи викладене, просив суд задовольнити позов повністю та стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. та 10000 грн. на правову допомогу. У запереченнях на відповідь на відзив, підтримуючи доводи, викладені нею у письмовому відзиви, [PERSON] заперечувала факт доведеності укладення кредитного договору № 21257 від 19.10.2024 року TOB «ФК Процент» саме із нею. Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Руденко К. В., у позовній заяві просив провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідачка, [PERSON] , також не заперечувала проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 19.10.2024 року між TOB «ФК Процент» та [PERSON] за допомогою електронного підпису шляхом одноразового ідентифікатору на мобільний телефон позичальника, вказаний у заявці на видачу кредиту, було укладено договір кредиту № 21257, за умовами якого кредитор надав боржнику позику в сумі 9000 грн. строком на 730 днів зі сплатою 1% від суми за кожен день користування кредитом (365% річних), що становитиме 65700 грн. та підтверджується копією кредитного договору № 21257 від 19.10.2024 року та додатком до нього, який визначає графік проведення платежів. Також встановлено, що грошові кошти в сумі 9000 грн. на виконання умов кредитного договору № 21257 від 19.10.2024 року були через АТ «ПУМБ» зараховані 19.10.2024 року на банківську карту відповідачки, [PERSON] , № [NUMBER] , номер якої вказано в укладеному між сторонами кредитному договорі, що підтверджується відповіддю АТ «ПУМБ» від 18.11.2025 р., а також визнавалось самою [PERSON] . Таким чином суд дійшов висновку, що договір № 21257 від 19.10.2024 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено його укладання сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що безпосередньо підтверджується довідкою про ідентифікацію відповідача за допомогою одноразового ідентифікатора на номер телефону [PERSON] , тому відхиляє посилання останньої на факт недоведеності укладення нею кредитного договору № 21257 від 19.10.2024 року із TOB «ФК Процент». Суд при цьому встановив, що [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яку наразі відповідачка повинна сплатити на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості суд вказує, що за абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. При цьому згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК щомісячна виплата процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене вмотивування, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦК. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. На підставі ч. 2 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом та вартість усіх послуг, пов`язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Оскільки відповідно до договору № 21257 від 19.10.2024 року позичальник надав клієнту кредит в розмірі 9000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, строком на 730 днів зі сплатою 1% від суми за кожен день користування кредитом, що відповідає ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», то таким чином суд відхиляє посилання [PERSON] на економічну необґрунтованість визначених таким договором умов нарахування відсотків. Отже, підстав для зменшення розміру нарахованих відповідно до умов договору № 21257 від 19.10.2024 року та чинного законодавства процентів відповідачу немає, внаслідок чого суд позбавлений права зменшувати розмір таких відсотків, тому суд відкидає посилання [PERSON] на відмову позивача у проведенні їй реструктуризації боргу, оскільки це є правом, а не обов`язком TOB «ФК Процент». Так розмір боргу відповідача з нарахованих йому відсотків в сумі 29700 грн. за період з 19.10.2024 року по 14.09.2025 року підтверджується долученим до справи розрахунком TOB «ФК Процент» за договором № 21257 від 19.10.2024 року. На підставі викладеного вмотивування суд встановив наявність боргу [PERSON] перед позивачем за договором № 21257 від 19.10.2024 року в сумі 29430 грн., які були заявлені TOB «ФК Процент» до стягнення з [PERSON] , тому даний позов в цій частині підлягає задоволенню. На підставі ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. За ч. 3 ст. 435 ЦПК підставою для, зокрема, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Однак суд вважає, що по даній справі відсутні підстави для відстрочення та розстрочення виконання рішення суду за клопотанням відповідача, оскільки відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу, [PERSON] , вбачається, що [PERSON] отримує протягом 2024-2025 років щомісячно дохід від [PERSON] , тому суд відкидає посилання відповідача на те, що вона не має прибутку, як підставу для проведення розстрочення чи відстрочення виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені TOB «ФК Процент» витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн. підтверджуються матеріалами справи: копіями договору про надання юридичних послуг від 03.06.2024 року, свідоцтва адвоката Руденко К. В. № 2412 від 23.10.2018 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 24.07.2025 року, витяг з Реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг від 24.07.2025 року, платіжне доручення про сплату витрат на правову допомогу. Натомість, суд вважає, що при визначенні витрат на правничу допомогу по даній справі не було дотримано розумність їх розміру, враховуючи незначну складність справи, а також фінансовий стан [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. Таким чином послуги адвоката Руденка К. В. на складання позовної заяви та запиту до АТ «ПУМБ» на суму 10000 грн. на переконання суду, як суттєво завищенні, тому підлягають зменшенню, оскільки суд погоджується в цій частині із позицією Юрченко В. С. щодо необхідності зменшення розміру таких витрат до розміру саме 2000 грн. При цьому судом було враховано однотипність складених в інтересах TOB «ФК Процент» адвокатом позовних заяв та запитів, що не зумовлює витрачання значного обсягу часу та зусиль такого правника. Отже, виходячи з визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу по даній справі, зважаючи на критерій розумності їх розміру та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, суд дійшов до висновку, що витрати на правничу допомогу позивача підлягають зменшенню у даному випадку за клопотанням відповідача до 2000 грн. На підставі переліченого вмотивування за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню також витрати TOB «ФК Процент» зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved