Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

21 квітня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради із вимогою про визнання права\~власності на\~житло за\~набувальною давністю (а. с. 2-7). В обґрунтування позову зазначає, що він з 1990 року проживає в житловому будинку садибного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що він придбав спірний будинок у [PERSON] на підставі акту купівлі-продажу від 11 лютого 1990 року, який був підписаний сторонами, двома свідками та засвідчений головою квартирного комітету. Вказує, що весь час, з дня набуття будинку у власність, він відкрито користується ним, продовжує в ньому проживати, доглядає та утримує його, добросовісно та безперервно володіє ним, сплачує комунальні платежі за газо/ електропостачання, телекомунікаційні послуги та послуги щодо надання доступу до мережі Інтернет на підставі договорів, які оформлені на його ім`я. Зазначає, що він бажає зареєструвати своє право власності на вказаний будинок, тому з метою його оформлення він виготовив технічний паспорт на будинок та провів його технічну інвентаризацію, якою встановлено, що житловий будинок літ. А1-2, ганок з навісом літ. А1 та альтанка літ. Б1 побудовані до серпня 1992 року, а його інвентаризаційна ціна відповідно до звіту про оцінку становить 327 147 гривень. Вважає, що оскільки він добросовісно заволодів майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно ним користуватися, то він має право на визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Тому прохав суд визнати за ним право власності на спірний будинок. Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 13 травня 2025 року (а. с. 97). 19 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача [PERSON] (а. с. 119-121 та на звороті), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно звертати увагу на добросовісне, відкрите і безперервне володіння чужим майном. При чому, встановлення власника майна підлягає встановленню як обставини, що має юридичне значення та доведення позивачем. Крім того, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю повинен бути попередній власник майна або його правонаступник, а у разі якщо попередній власник нерухомого майна не відомий позивачу, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Зазначає, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Вказує, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. При цьому вказує на те, що набувальна давність можлива лише у разі володіння майном як своїм, тобто без оспорювання права з боку інших осіб і за відсутності іншої правової підстави, такої як договір. Натомість, позивач посилається на володіння нерухомістю протягом понад 30 років, на підставі придбання майна у попереднього власника, хоч і не в належній формі. Тому вважає, що це виключає можливість застосування набувальної давності, адже володіння виникло з правочину, нехай і недійсного або неформального, оскільки акт купівлі-продажу, підписаний у присутності голови квартального комітету, не відповідає вимогам до укладання договору про відчуження нерухомого майна (ст. 210, 334 ЦК України). Стверджує, що таке володіння не може бути кваліфіковане як набуте за давністю. Разом з цим, зазначає, що документи, додані позивачем до позовної заяви не доводять добросовісність, відкритість, давність і безперервність володіння спірним будинком. Крім того, вказує на те, що позивачем не доведено того, що спірний будинок може бути об`єктом набувальної давності, не доведено відсутність інших осіб, які претендують на це майно, не доведено відсутність титулу (підстави) в нього для володіння майном та набуття права власності. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 01 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представниці позивача адвокатки Бандурченко Ю.В. на відзив (а. с. 132-134). В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що акт купівлі-продажу житлового будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] від 11 лютого 1990 року, який долучено позивачем до матеріалів справи, не є правовстановлюючим документом у розумінні ст. 182 ЦК України, оскільки він не був нотаріально посвідчений та, відповідно не відбулася його державна реєстрація. Вказує на те, що даний акт має винятково доказове значення у контексті добросовісності володіння спірним майном, оскільки він є беззаперечним доказом волевиявлення попереднього власника [PERSON] щодо відчуження майна та намір позивача набути право власності на нього. Вважає, що даний акт підтверджує, що позивач набув володіння цим майном добросовісно, на законних підставах, хоча і з недотриманням всіх формальностей, встановлених чинним законодавством для оформлення права власності. Крім того, зазначає, що даний акт спростовує будь-які можливі припущення щодо захоплення майна, оскільки володіння є відкритим, безперервним та таким, що не супроводжувалося жодними протиправними чи насильницькими діями. Стверджує, що позивач протягом усього періоду володіння, починаючи з 11 лютого 1990 року дбав про майно, підтримував його у належному стані, сплачував комунальні платежі/податки, що свідчить про ставлення позивача до зазначеного майна як до власного. Щодо доводів відповідача про залучення попереднього власника майна у даній справі у якості відповідача зазначає, що [PERSON] постійно проживає на території рф, а в умовах повномасштабного вторгнення та визнання рф державою-агресором, належне повідомлення та забезпечення участі особи, що перебуває на її території, є практично неможливим, що в свою чергу, створює перешкоди для ефективного та своєчасного розгляду справи та захисту порушених прав позивача. Стверджує, що позивач не має інформації про місцезнаходження попереднього власника на території України, а інформацію про можливих правонаступників попереднього власника за вказаних умов дізнатися неможливо, тому позивачем відповідачем у даній справі було визначено Дніпровську міську раду. Вказує, що зазначені обставини обґрунтовують необхідність розгляду справи за правилами, що дозволяють захистити права та інтереси позивача як добросовісного володільця в умовах, коли традиційні способи захисту, зокрема, звернення до попереднього власника для нотаріального оформлення договору є об`єктивно неможливим. Тому прохає суд прийняти до уваги Акт купівлі-продажу, який хоч і не є правовстановлюючим документом, але є вагомим доказом добросовісності та законності набуття позивачем володіння спірним майном. Протокольною ухвалою суду від 18 серпня 2025 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 145-147). У судовому зсіданні представниця позивача адвокатка Бандурченко Ю.В., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідача Чудновський А.О., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників цивільного процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11 лютого 1990 року позивачем та [PERSON] складено акт купівлі-продажу, за яким [PERSON] , за 2\~000 рублів придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , який раніше належав батьку останньої [PERSON] . Вказаний акт купівлі-продажу підписаний його сторонами та свідками ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ), й засвідчений головою квартального комітету Красногвардійського району м. Дніпропетровська (а. с. 19). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] від 11 березня 2025 року (а. с. 20-31), житловий будинок розміщений за вказаною адресою на земельній ділянці площею 930 кв.м. та складається з літ. А1-2 житловий будинок (загальною площею 202,3 кв.м, житлова площа 67,3 кв.м), літ. а1 - ґанок з навісом, літ. Б1- альтанка, № 1-7, І споруди, замощення. За вказаною адресою на позивача відкриті особові рахунки за надання комунальних послуг, які він систематично сплачує, що підтверджується квитанціями та відповідними договорами (а. с. 35- 82 та на звороті). У судовому засіданні, що відбулося 13 жовтня 2025 року, свідок [PERSON] , пояснив, що він з третього класу є сусідом позивача. Вказав, що коли вони переїхали, то позивач там вже проживав, там ще був старий будинок. Зазначив, що позивач будинок купував ще до армії, а після сам побудував будинок. Стверджував, що позивач постійно проживає за вказаною адресою, ніколи нікуди не виїжджав, зараз там проживає з матір`ю та дружиною. У судовому засіданні, що відбулося 13 жовтня 2025 року, свідок [PERSON] , пояснив, що він з дитинства проживає по сусідству з позивачем. Знає, що у 1990 роках батьки позивача купили хатинку та почали будувати будинок, бо там були лише стіни. Зазначив, що яким саме чином вони купували/оформляли будинок він не знає, але знає, що позивач проживає в ньому постійно, нікуди не виїжджав, живе там з матір`ю. У судовому засіданні, що відбулося 13 жовтня 2025 року, свідок [PERSON] , пояснила, що позивач її колишній чоловік, у них спільний син, а від другого шлюбу у позивача є ще донька. Зазначила, що вони з позивачем підтримують спілкування. Вказала, що достеменно знає про те, що батьки позивача придбали спірний будинок (фундамент зі стінами), а потім у 1994 році почали будувати там будинок. Стверджувала, що позивач постійно проживає за вказаною адресою, нікуди не виїжджав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Приписами ст.\~328\~ЦК України\~визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом частин 1, 4 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.\~2\~ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Таким чином, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Разом з цим, відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. При цьому, давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц та 927/773/24 від 15 липня 2025 року. Крім того суд, Верховний Суд у своїх постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та від 15 липня 2025 року у справі № 927/773/24 зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу (договору купівлі-продажу, оренди тощо) унеможливлює застосування набувальної давності, оскільки в такому випадку володілець володіє майном не як власник. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як вже встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та показами свідків, більш того, не оспорюється сторонами у справі, що [PERSON] придбав спірний будинок у [PERSON] за договором купівлі-продажу (Акту купівлі-продажу) від 11 лютого 1990 року, при цьому на момент його придбання він достеменно знав про те, що раніше будинок належав батьку [PERSON] [PERSON] , а отже володіння останнього спірним домоволодінням не можна вважати добросовісним. З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed