Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовною заявою до Держави Україна в особі Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, Державної казначейської служби України у якій просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 2 892,02 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання держави, 1 155,91 грн три відсотка річних від простроченої суми грошового зобов`язання, а також судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказала, що 20.04.2022, як внутрішньо переміщена особа, вона звернулась до Правобережного управління соціального захисту населення ДМР про надання допомоги на проживання. Рішенням від 20.04.2022 Правобережне УСЗН ДМР відмовило позивачці у призначенні такої допомоги. Не погоджуючись з цим рішенням позивачка звернулась із позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі № 160/9163/23 у задоволенні позовної заяви [PERSON] було відмовлено. В подальшому це рішення було скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024, зобов`язано Правобережне УСЗН ДМР призначити та виплатити [PERSON] допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2022, відповідно до Постанови КМУ від 20.03.2022 № 332. 28.01.2024 Правобережне УСЗН ДМР виплатило [PERSON] допомогу на проживання ВПО за період з 01.03.2022 до 31.01.2024 у розмірі 46 000,00 грн, по 2 000,00 грн за місяць. Посилаючись на положення ст. 625 ЦПК позивачка просить стягнути з Державного Бюджету України інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.04.2022 по 28.01.2024 у зв`язку з знеціненням (девальвацією) коштів. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 06.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач-1 Правобережне управління соціального захисту населення ДМР надало письмові пояснення, в яких позов не визнало, зазначило, що після задоволення Третім апеляційним адміністративним судом у справі № 160/9163/23 позовних вимог [PERSON] . Правобережним УСЗН ДМР було призначено позивачу та виплачено допомогу на проживання ВПО. Також, на думку відповідача, позивач, оскільки виплата допомоги на проживання ВПО не має разового характеру, позивач помилково посилається на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». Просило у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач-2 Державна казначейська служба України позов не визнав. У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на те, що позивач не правильно трактує норми законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин. Вказує, що відповідач Правобережне управління соціального захисту населення є структурним підрозділом Дніпровської міської ради та утримується за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської ради. Посилається на те, що казначейство не має можливості стягувати кошти з державного бюджету за дії органів місцевого самоврядування. Також посилається, що після ухвалення судом рішення у справі № 160/9163/23 від 18.01.2024 Правобережним УСЗН ДМР у максимально короткий строк було сплачено позивачу кошти за спірний період. Зауважила, що у постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц Великою палатою Верховного суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини щодо виплат на проживання ВПО регулюються Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою КМУ від 20.03.2022 № 332, Порядком надання щомісячної адресної допомоги ВПО для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженому постановою КМУ № 505 від 01.10.2014, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», які є спеціальними нормами закону. Позивач в судове засідання не з`явилась, 01.09.2025 подала заяву про розгляд справи без її участі, на позові наполягала. Представник відповідача-1 Правобережного управління соціального захисту населення ДМР в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи без її участі, просила у позові відмовити. Представник відповідача-2 Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи без її участі, просила у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] , маючи статус внутрішньо переміщеної особи, 20.04.2022 звернулась до Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради з заявою про отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеної особи. У призначені такої допомоги [PERSON] було відмовлено. Не погоджуючись з рішення про відмови [PERSON] звернулась до Дніпровського окружного адміністративного суду. Рішенням від 17.07.2023 у справі № 160/9163/23 позовну заяву [PERSON] до Правобережного управління соціального населення ДМР про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі № 160/9163/23 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , на рішення суду першої інстанції, визнано протиправним та скасовано рішення Правобережного управління соціального захисту населення ДМР про відмову в наданні допомоги на проживання, як внутрішньо переміщеній особі, зобов`язано Правобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради призначити та виплатити [PERSON] з 01.03.2022 допомогу на проживання ВПО. 28.01.2024 Правобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради було виплачено 46 000,00 грн допомоги на проживання ВПО за період з 01.03.2022 по 31.01.2024. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з такого. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332, визначено механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми єПідтримка, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204. Згідно з частиною третьою статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі № 420/2411/19 (пункт 77)). За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Також варто звернути увагу на те, що відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (спір стосувався невиконанням рішення суду про зобов`язання Міноборони України перерахувати та виплатити особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору. Підсумовуючи викладене, суд вказує на те, що спірні правовідносини у справі, а саме компенсація особам, що мають статус внутрішньо переміщеної особи втрати частини грошової допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує цю допомогу, врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відтак норми статті 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 29 квітня 2025 року в справі № 580/9536/23. Відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зазначає, що позивач не заявляв відповідних вимог щодо саме компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позовна заява не вмотивована відповідними підставами, відповідне право не підлягає захисту в межах цієї справи, розгляд якої суд здійснює в межах та на підставі заявлених позивачем вимог. З огляду на те, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та на нього не поширюються приписи цивільного законодавства, тому у Правобережного управління соціального захисту населення ДМР та Державної казначейської служби України не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні ст.11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідачі не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст.625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З урахуванням наведеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed