Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , яким після уточнення позовних вимог просила: - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіля (марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску); рухомого майна (дерев`яного кухонного гарнітуру, спального набору, холодильника Atlant, морозильної камери); гаражу № [NUMBER] , розташований у м.Коломия по вул.Леонтовича,30 (№ об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1970217026106); - у порядку поділу, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки ринкової вартості автомобіля (марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску), що складає 117028 гривень 56 копійок; - у порядку поділу, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку гаражу № [NUMBER] , розташований у [ADDRESS] (№ об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1970217026106); - визнати за [PERSON] право власності на частину рухомого майна (а саме дерев`яний кухонний гарнітур та холодильник [PERSON] ). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27.09.2021 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 19.10.2021 було подано відзив на позов. 01.12.2021 було подано відповідь на відзив. А 10.12.2021 заперечення. Ухвалами від 13.12.2021, від 31.01.2022, від 21.03.2022, від 18.05.2022 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. А 22.07.2022 та 01.09.2022 на адресу суду надійшов лист на виконання ухвали із ТСЦ МВС №2643. 07.12.2022 надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів. Ухвалою від 21.03.2023 на підставі клопотання представника позивача була призначена судова оціночно-будівельна та автотоварознавча експертиза гаражу, а провадження у справі було зупинено. 20.12.2023 було виготовлено висновок судової автотоварознавчої експертизи, а у зв`язку із неоплатою вартості оціночно-будівельної експертизи - ухвала суду залишена без виконання в частині проведення вказаної експертизи. 22.08.2024 провадження у справі було відновлено. 17.09.2024 позивачка подала уточнення до позовних вимог та клопотання про виклик і допит свідків, від якого відмовилась у судовому засіданні зазначивши, що незможе забезпечити явку свідків. 18.12.2024 було змінено склад суду, а 25.02.2025 підготовче провадження закрито. 10.04.2025 представниця відповідача подала докази витрат на професійну правничу допомогу, а 01.05.2025 представниця позивача. Після чого, кожна сторона подала заперечення щодо цих витрат. Стислі позиції учасників по справі. Аргументи позивачки. Вона та відповідач перебували у зарестрованому шлюбі за час якого набули різне майно, зокрема: автомобіль, рухоме майно та гараж. І оскільки це майно є об`єктом права спільної сумісної власності, і належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, в якому вони мають по 1/2 частці кожен, але відповідач не визнає цього, позивачка має право визнати спірне майно спільною сумісною власністю. І у порядку поділу визнати за собою право власності на частину їх рухомого майна, зокрема право власності на конкретні речі виключно за нею та право власності на 1/2 частку гаражу. Разом з цим, оскільки відповідач продав автомобіль, то у порядку поділу, вона має право отримати компенсацію вартості її частки на автомобіль грошима, зокрема половину вартості, визначеною експертизою. Аргументи відповідача. Все рухоме майно, яке заявлено позивачкою, як таке що набуте у шлюбі, таким не являється, а було придбано ним до укладення шлюбу. Проти визнання гаражу спільною сумісною власністю, в якому належить кожному з них по 1/2 частці не заперечував. А автомобіль не був придбаний у час шлюбу. Оцінка суду щодо фактів. [PERSON] та [PERSON] з 11.10.2019 по 23.07.2021 знаходились у зареєстрованому шлюбі між собою (а.с.9-10,51-52,13). 25.11.2019, тобто у період перебування ним у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на гараж № [NUMBER] , розташований у [ADDRESS] , № об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1970217026106 (а.с.18-22). Відповідач визнав факт того, що вказаний гараж було придбано за спільні кошти подружжя (а.с.45-49). 15.05.2015, тобто у період, коли [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, [PERSON] придбав такі меблі: шафу-купе, комод (а.с.31) та кухню (а.с.32), а за два дні до цього: 13.05.2015, придбав холодильник та морозильну камеру Atlant (а.с.54). Суд вважає належними надані йому докази їх придбання у вигляді товарних чеків та рахунку. Їх підробку, на що вказувала позивачка, не доведено. У період з 12.09.2015 по 23.07.2021, тобто у період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [PERSON] зареєстрував за собою на праві власності 02.10.2020 автомобіль (марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску), який продав 27.04.2021 без відома та згоди позивачки, за договором купівлі-продажу [PERSON] за 101000 гривень (а.с.123,129,130,145-148). А ринкова вартість цього автомобіля станом на 21.11.2023 року за даними автотоварознавчої експертизи складає 234057 гривень 12 копійок (а.с.209-216,206). Оцінка суду щодо права. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А згідно з ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Разом з цим ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, оскільки позивачка не довела, що рухоме майно у вигляді дерев`яного кухонного гарнітуру, спального набору, холодильника Atlant, морозильної камери були набуті саме за час шлюбу, у задоволенні позову в частині вимог про визнання вказаного майна об`єктами права спільної сумісної власності позивачки та відповідача слід відмовити. Відповідно, й позовні вимоги про поділ такого майна та визнання права власності на частину цих речей (зокрема кухонний гарнітур та холодильник) за позивачкою, як похідні позовні вимоги, задоволенню не підлягають, за відсутності для цього підстав. Натомість позов, в частині вимог про визнання гаражу об`єктом спільної сумісної власності слід задовольнити і визнати гараж таким об`єктом власності позивача і відповідача. При цьому з огляду на наявний запис у Реєстрі права власності про право приватної власності на цей гараж тільки у відповідача, на підставі ч.1 ст.63 СК України, з визначенням у праві спільної сумісної власності на цей гараж, по 1/2 частці позивачу та відповідачу. Щодо позову в частині вимог про визнання за позивачкою 1/2 частини гаражу у порядку поділу, то тут суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Однак позивачка не довела, що вказаний гараж може бути поділений в натурі по 1/2 частині гаражу кожному із сторін спору аби суд задовольнив її позовні вимоги про визнання за нею 1/2 частини гаражу у порядку поділу. І тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Щодо автомобіля, то тут суд виходить з наступного. Позивачка довела, що спірний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача, оскільки останній набув його у період шлюбу. Однак, оскільки відповідач продав спірний автомобіль у період шлюбу, і на час розгляду і вирішення спору він вже належить іншій особі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання цього автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності та його поділу. Проте, з огляду на статтю 65 СК України та правовий висновок ВП ВС, вказаний у постанові від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц, вартість відчуженого автомобіля має бути врахована при поділі, а з відповідача на користь позивачки слід стягнути компенсацію вартості 1/2 частки ринкової вартості автомобіля, але саме на момент його продажу (що складає половину від 101000 гривень, тобто 50500грн.), а не 1/2 частку ринкової вартості автомобіля на момент розгляду справи (що складало половину від 234057 грн.12коп.), що доводила позивачка висновком експерта). Отже, позов в частині стягнення компенсації 1/2 вартості частки ринкової вартості автомобіля підлягає задоволенню частково. Зокрема, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50500 (п`ятдесят тисяч п`ятсот) гривень у якості компенсації вартості 1/2 частки ринкової вартості автомобіля (марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску). А от, у стягненні грошових коштів у більшому розмірі, у якості компенсації вартості 1/2 частки ринкової вартості автомобіля слід відмовити. Оцінка суду щодо судових витрат. В силу положень частини 1 статті 133 та пунктів 1 і 2 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на проведення експертиз, і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно з пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню тільки частково (зокрема не у розмірі 185528грн.12коп, а тільки у розмірі 91000грн., що складає 49,05% від заявлених позовних вимог), а сплачений позивачем судовий збір документально підтверджений і складає 1875грн.01коп., він підлягає стягненню з відповідача у розмірі тільки 919грн.68копійок. А у стягненні судового збору і більшому розмірі слід відмовити. Витрати, які заявила позивача у розмірі 2389грн.80коп, як витрати на проведення експертизи на підставі п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України не підлягають відшкодуванню повністю, оскільки вони не відносяться до витрат, пов`язаних із розглядом саме цієї справи. Позаяк, як вже вказувалось ринкова вартість автомобіля мала визначатись на день його продажу, а не на будь-яку іншу. А тому витрати за проведення експертизи з визначення ринкової вартості спірного автомобіля не на день його продажу, не можна визнати витратами, пов`язаними з розглядом справи. І як наслідок у стягненні вказаних витрат суд відмовляє повністю. Щодо витрат на правничу допомогу. З огляду на положення частини 2 статті 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, ч.4 та ч.5 ст.137 ЦПК України передбачають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачка заявила до розподілу витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000грн. та надала детальний опис наданих послуг адвокатом (а.с.33-38). Так само і відповідач, заявив до розподілу витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000грн. та надала детальний опис наданих послуг адвокатом (а.с.25-31). Разом з цим обидві сторони оспорювали заявлені суми витрат з підстав їх неспівмірності із складністю справи. І суд погоджується з обома сторонами, що кожен з них заявив витрати у розмірі 12000грн., які є неспівмірними з складністю справи, а тому витрати кожного з них підлягають зменшенню до 8000грн. Однак оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача тільки у розмірі 3924грн., а з позивача на користь відповідача у розмірі 4076грн., що складає 49.05% від задоволених позовних вимог та 50,95% від суми вимог у задоволенні яких суд відмовив, відповідно. У стягненні витрат на правову допомогу у більшому розмірі, і позивачу, і відповідачу, слід відмовити. Отже,

Outcome: partial