Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (відповідач-3, [PERSON] ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (далі - третя особа-1, [PERSON] )), Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни (далі - третя особа-2, Приватний нотаріус Фролова Р.В.), у якому з урахуванням зміни предмета позову, просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 15 листопада 2019 року, укладеного між [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв представник [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрований за № 2269; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0797 га, кадастровий номер 8000000000:82:312:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є власником нерухомого майна, яке було відчужене без його волі, а відтак були порушенні його майнові права. Зазначає про те, що [PERSON] на підставі виданої ним довіреності від 03 жовтня 2016 року мав повноваження на продаж, обмін, передачу в іпотеку, оренду будинку від імені та в інтересах позивача. Такою була його воля до 12 листопада 2019 року, тобто до моменту, коли позивач, з метою недопущення порушення свого права власності на будинок, подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтановському В.С. заяву щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно будинку від 12 листопада 2019 року з метою унеможливлення протиправного позбавлення його права власності на будинок. 15 листопада 2019 року [PERSON] , діючи умисно з метою реалізації зловмисної домовленості з [PERSON] (його мати), [PERSON] , всупереч волі позивача, на підставі довіреності № 4065 від 03 жовтня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., незаконно відкликав заяву позивача від 12 листопада 2019 року, щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно вищевказаного будинку. Зазначає про те, що сам факт наявності заборони на вчинення реєстраційних дій від власника будинку свідчив про відсутність його волі на відчуження цього будинку [PERSON] . У подальшому, 15 листопада 2019 року [PERSON] , від імені позивача, на підставі договору купівлі-прождажу відчужив спірний будинок [PERSON] . Крім того, послідовність дій [PERSON] щодо переоформлення будинку, свідчить про наявність у нього зловмисної домовленості щодо протиправного позбавлення позивача права власності на будинок та узгодження його дій зі своєю матір`ю [PERSON] та посередником - [PERSON] , яка не мала жодного наміру купувати спірний будинок та не сплатила за нього будь-яких коштів, а одразу в той самий день продала його [PERSON] (матері [PERSON] ). Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 15 листопада 2019 року містить ознаки фіктивності, оскільки не був спрямований на настання реальних наслідків. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 травня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 12 серпня 2025 року. У зв`язку із зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні, підготовче засідання, призначене на 12 серпня 2024 року, знято з розгляду та призначено на 17 жовтня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року розгляд справи у підготовчу судовому засіданні відкладено на 27 січня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року розгляд справи у попередньому судовому засіданні відкладено на 18 березня 2025 року. 18 березня 2025 року до суду надійшов відзив від представника [PERSON] - адвоката Тригуба А.Ю., у якому сторона відповідача просила суд позов залишити без задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування доводів своїх заперечень проти позову посилався на те, що станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку 15 листопада 2019 року дія довіреності [PERSON] не була припинена. Таким чином, права та обов`язки [PERSON] щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником, зберігають чинність для нього. Позивачем не доведена відсутність повноважень у [PERSON] на звернення до державного реєстратора (нотаріуса) щодо відкликання заяви про внесення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, про яке зазначає у своєму позові [PERSON] . Подаючи таку заяву державному реєстратору Мойса В.М. не відкликав довіреності на ім`я [PERSON] від 03 жовтня 2016 року. Отже, поданням такої заяви [PERSON] не спростував свого бажання на продаж спірного будинку, яке він виявив при видачі згаданої довіреності на ім`я [PERSON] . Зазначає про те, що позовна заява [PERSON] не містить будь-яких доводів та доказів наявності змови та отримання будь-якої вигоди у [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] не має самостійного правового значення у даній справі. Доводи [PERSON] про відсутність у нього наміру продавати спірний будинок є суперечливими та спростовуються його поведінкою. Протокольною ухвалою Печерського районного суду від 18 березня 2025 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 22 травня 2025 року. 15 травня 2025 року від представника [PERSON] - адвоката Друченка А.Ю. надійшли заперечення на відзив, у яких сторона позивача вказує на пропуск строку для подання вказаного відзиву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року зарито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 09 вересня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року розгляд справи відкладено на 08 грудня 2025 року. В судове засідання учасники справи не з`явились; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд установив, що 03 жовтня 2016 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, обміном, передачею в оренду, іпотеку в забезпечення його зобов`язань тощо) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] строком до 03 жовтня 2021 року. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 4065. Факт видачі та чинність вказаної довіреності підтверджується витягом із Єдиного реєстру довіреностей від 16 лютого 2024 року, який доданий позивачем до справи. 22 грудня 2016 року між позивачем (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення виконання іпотекодавцем (позивачем) зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із договору позики грошових коштів, посвідченого 22 грудня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 5463, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 22 грудня 2019 року повернути іпотекодержателю грошові кошти в розмірі 260 000,00 грн. 10 листопада 2017 року між позивачем та [PERSON] укладено додатковий договір до договору іпотеки, яким змінено пункт 1.1. договору іпотеки та змінено строк повернення грошових коштів до 01 грудня 2017 року. 12 листопада 2019 року на підставі заяви [PERSON] зареєстровано заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна, а саме відносно житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості за договором позики. 15 листопада 2019 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Фроловій Р.В. заяву, в якій повідомила про виконання договору позики від 22 грудня 2016 року, зареєстрований за № 5463 та просила нотаріуса здійснити державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження з об`єкта нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] 15 листопада 2019 року, враховуючи відсутність обтяження житлового будинку, та на підставі довіреності віл 03 жовтня 2016 року, [PERSON] відкликала подану позивачем заяву про заборону вчинення реєстраційних дій відносно житлового будинку у зв`язку із тим, що обставини, щ зумовили звернення позивача із такою заявою, відпали. Також судом установлено, що 15 листопада 2019 року [PERSON] , як представник позивача (продавця), на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах [PERSON] уклав із [PERSON] , як покупцем, договір, згідно якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 18 листопада 2019 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву про скасування зазначеної вище довіреності, посвідченої Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які на належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Відповідно до статті 1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не маг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Відповідно до статті 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Так, відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 15 листопада 2019 року [PERSON] , як представник позивача (продавця), на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах [PERSON] уклав із [PERSON] , як покупцем, договір, згідно якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням встановлених обставин справи, що [PERSON] , як представник позивача (продавця) на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах [PERSON] уклав із [PERSON] , як покупцем, договір, згідно якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у передбачений законом спосіб та з дотриманням зазначених вище вимог закону. При цьому, судом встановлено, що факт видачі довіреності та надання права відповідачу [PERSON] на здійснення відчуження спірного будинку не оспорюється. Так, згідно з частиною першою статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупуреч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небуть вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2019 року по справі № 623/2518/17 вказав, що критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими що є неприйнятними для довірителя. Аналізуючи наявні докази у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений [PERSON] на невигідних для [PERSON] умовах і такий договір суперечить інтересам останнього, як і не надано доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного щодо укладення такого договору, що могло б вказувати на настання наслідків, які неприйнятні для позивача, як довірителя. Позивач наданою відповідачу [PERSON] довіреністю уповноважив останнього здійснити відчуження житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною та власним розсудом [PERSON] . Отже, надаючи [PERSON] довіреність на право продажу житлового будинку, позивач продемонстрував свою волю на продаж іншій особі належного йому житлового будинку та визначеною [PERSON] ціною, що унеможливлює витребування майна на підставі статті 388 ЦК України. При цьому, як вже було зазначено, підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, суд не вбачає. Щодо обставини реєстрації 12 листопада 2019 року на підставі заяви [PERSON] заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного будинку слід зазначити наступне. За змістом вказаної заяви, копія якої міститься в матеріалах справи, [PERSON] повідомив державного реєстратора про те, що спірний будинок є предметом іпотеки та що між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості. Саме таким способом та необхідністю захисту його прав як позичальника він обґрунтував необхідність накладення заборони проведення будь-яких реєстраційних дій у відношенні житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Подавши нотаріусу заяву від 15 листопада 2019 року [PERSON] засвідчила повне виконання [PERSON] зобов`язань за договором іпотеки та за договором позики грошових коштів, у зв`язку із чим просила припинити обтяження майна. З огляду на викладене у [PERSON] були підстави для ініціювання вилучення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, які були внесені за заявою [PERSON] від 12 листопада 2019 року, оскільки таке вилучення відповідало інтересам останнього. Разом із тим, згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Однак, [PERSON] не надав до суду доказів звернення до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. щодо видачі йому архівної копії довіреності, посвідченої 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065. З огляду на викладене, позивачем не доведено відсутність повноважень у [PERSON] на звернення до державного реєстратора (нотаріуса) щодо відкликання заяви про внесення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, про яке зазначає [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини а які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду обставини, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed