Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-07 00:00:00

У червні 2024 року Приватне підприємство «Шериф захист» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «ХМ-Інсайд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Апостроф ТВ», [PERSON] у якій просить визнати недостовірною поширену відповідачами інформацію. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що поширена на [INFO] на веб сайті інтернет-видання ХМ-Інсайд [INFO]/ у статті під назвою : « [INFO]» та [INFO] на веб сайті інтернет-видання [INFO] редактором якого є [PERSON] , розміщеній за посиланням [INFO] під назвою статті «[INFO]» інформація є недостовірною. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2025 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2025 року заяву представника позивача задоволено частково: в частині залишення без розгляду позовних вимог до ТОВ «Апостроф ТВ». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2025 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] на веб сайті інтернет-видання ХМ-Інсайд [INFO]/ у статті під назвою : « [INFO]» та на веб сайті інтернет-видання https://cvnews.cv.ua/, редактором якого є [PERSON] , розміщеній за посиланням [INFO] під назвою статті «[INFO]» викладено наступну інформацію: «[INFO].» Днями до редакції ХМ-ІНСАЙД звернулись небайдужі громадяни щодо можливого нераціонального витрачання коштів державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України". Йдеться про суму 42 365 472 гривні, які держпідприємство "розіграло" наприкінці минулого року за послуги з охорони об`єктів Подільського лісового офісу, що діє на території трьох областей: Хмельницької, Чернівецької та Тернопільської. Громадяни звернули увагу, мовляв, держава оплачує чималенькі суми приватній фірмі за охорону понад пів сотні об`єктів, але при цьому охоронники подекуди чомусь залишаються "невидимими". У жовтні 2023 року ДСГП "Ліси України" оголосило на "Prozorro" тендер на послуги з охорони об`єктів Подільського лісового офісу зі стартовою ціною 44 877 047 гривень. За результатами закупівлі, замовник визнав переможцем приватне підприємство "Шериф-Захист" із Києва. Воно запропонувало 42 365 472 гривні за надання послуг, що на декілька тисяч дешевше, аніж пропозиція іншого учасника торгів - Управління поліції охорони в Хмельницькій області. Бенефіціарним власником ПП "Шериф-Захист" є киянин [PERSON] . Основним видом діяльності підприємства, згідно з даними платформи YouControl, зазначено "електромонтажні роботи". До слова, ця фірма лише упродовж минулого року виграла державних закупівель на охоронні послуги на суму 80 860 951 гривня, із них найбільш успішним і вартісним стала угода саме з держпідприємством "Ліси України". У технічних умовах цієї закупівлі заявлено: "Всі охоронники повинні бути забезпечені посвідченнями, форменим одягом відповідної пори року, спеціальними засобами (мінімально: бронежилети, гумові кийки, газові балончики з аерозолями сльозоточивої та дратівної дії), які відповідають чинному законодавству, мобільним зв`язком та персональними супутниковими GPS-трекерами для перегляду інформації стосовно часу та шляхів обходу територій об`єктів охорони охоронниками. Охоронники на об`єктах повинні бути додатково забезпечені переносними радіостанціями потужністю не менше 2 Вт, використання, яких може здійснюватися у відповідній області України, з групою швидкого реагування або між собою в межах досягнення. Працівники охорони, задіяні для надання послуг, повинні мати не нижче 3-го кваліфікаційного розряду". Такий суворо "озброєний" і недешевий, на думку потенційних учасників закупівлі, підхід до процедури з охоронних послуг лісівників тилових областей викликав запитання, які вони й поставили замовнику на майданчику "Prozorro": "Ви на війну зібрались? Бронежилет, зброя, GPS тренери. 212 озброєних чоловіків це 3 мотострілецькі роти! Ганебні умови. Лісники це практично правоохоронний орган. Якщо не може себе охороняти, то як ліс охороняється?", "Недоцільне використання коштів за завищеною вартістю під час дефіциту бойового спорядження на війні. Там гинуть люди", "Занадто висока вартість для охорони офісів. ДП "Ліси України" вже не вперше виставляють тендера недоцільні або з завищеною ціною. Державні кошти мають іти на обороноздатність держави в першу чергу. Кошти на ЗСУ!", "Завищена сума охорони, є статті куди доцільніше використати ці гроші". 10 листопада 2023 року держпідприємство "Ліси України" в особі директора Подільського лісового офісу Василя Гончара уклало договір із ПП "Шериф-захист". Строк дії угоди - до 9 листопада 2024 року. У додатку до договору вказані 54 об`єкти лісгоспів (склади, адмінбудівлі, лісопункти, розсадники, цехи, гаражі тощо - РЕД.) у межах трьох областей. Це - щоденні добові пости (тобто, потребують цілодобової охорони), а також 15-годинні пости в робочі дні та цілодобові у вихідній й святкові. Передбачено, що загалом має бути залучено 212 охоронників та обов`язкова їх фізична присутність на об`єктах охорони. Кожен із них охоронна компанія повинна забезпечити двома працівниками зі спорядженням та спецзасобами, які мають змінювати один одного. Вартість однієї години охорони становить 104,97 гривні. Довірені ХМ-ІНСАЙД особи рандомно навідались до декількох таких постів лісгоспу в Хмельницькому районі. Задля об`єктивності побували там у різний час доби, в тому числі й у робочі дні. Забігаючи наперед, зауважимо, що в більшості випадків охоронців на постах не було, а в окремих місцях у якості охоронників зустрічались жінки, які взагалі "поняття не мають", хто чи що таке "Шериф". Так, у місті Деражня, де розташований добовий щоденний пост, до людей тричі виходила одна й та ж жіночка. "Все б нічого, але таке враження, що пані геть не знає, як повинен виглядати охоронець державного підприємства і не цілком впевнені, що сама ж охоронниця знає, яка її реальна зарплатня. Попри посмішку та доброту охоронниці, ми не побачили ні розпізнавальних знаків, ні спецзасобів. А під час розмови з нами пані дещо збентежило, про якого "шерифа" йде мова. А вже вранці, коли ми вирішили все ж побачити її колег по зміні, знову ж таки зустріли нашу нещодавню знайому, яка, на диво, була обізнана хто її прийняв на роботу і що в неї все ж є форма, шеврон і спецзасоби. Ні, їх ми не побачили", - розповіли виданню довірені особи. Далі - село Бохни, що на межі Вінниччини та Хмельниччини. Там також розташований щоденний добовий пост. "Жодної охорони, жодних "шерифів" чи щось подібне ми в той день (29 січня 2024 року - РЕД.) не побачили. Щоденний добовий пост є, а ось охоронців, які б захищали ліси - немає", - кажуть активісти. Потім заїхали на щоденний добовий пост у Головчинцях: двері зачинені, охорони немає. У селі Пархомівці в адмінприміщенні був присутній працівник лісового підприємства. На запитання про охорону він знизав плечима. "До слова, напередодні у Пархомовецькому лісництві взагалі нікого не було, що для нас здалося дивним", - стверджують довірені особи. Напередодні активісти також приїжджали глянути чи є хто на охоронному посту. Однак, у Пархомівцях їх чели лише сліди самотніх зайчиків, охоронців, що не дивно, не було. Однак, "вишенька на торті" чекала їх в самому Подільському лісовому офісі. Адже у селі Прибузьке, де повинен бути щоденний добовий пост і безпосередньо розташований центральний офіс, активісти в робочий день, за їх словами, не знайшли нікого - ні працівників, ні охоронця. "Хіба що олені, які сумно зустріли нас при вході на територію офісу", - констатували співрозмовники. Зважаючи на все це, виникла низка логічних запитань: чи знає керівництво Подільського лісового офісу, наскільки якісно виконуються умови 42-мільйонного договору? Що і де "охороняють" працівники ПП "Шериф-Захист" за державні кошти? Чи настільки вже лісівники довіряють "невидимим" охоронцям своє майно? Редакція звернулась за коментарем до Подільського лісового офісу. Там сказали, що не готові відповісти, поки не вивчать ситуацію й розберуться в усьому. Тож, як тільки отримаємо від них відповідь, обов`язково повідомимо про це наших читачів.» Позивач вважає, що вказана інформація за своїм змістом є фактичним твердженням про те, що ПП «Шериф Захист» здійснює розтрату державних коштів, вказана інформація не є оціночним судженням, оскільки викладена у формі тверджень та є недостовірною та такою, що негативно впливає на ділову репутацію позивача.о 27.03.2025 року відповідачем ТОВ «ХМ-Інсайд» подано відзив на позовну заяву, у якому він проти позову заперечив з посиланням на те, що позивачем не зазначено, яка саме інформація є недостовірною. Крім того, позивачем не доведено наявність складу цивільно-правового правопорушення, поширена інформація є достовірною, недостовірність інформації відповідачем не доведено, інформація, викладена у статті стала підставою для відкриття кримінальних проваджень. Також відповідач вважає поширену інформацію оціночними судженнями, а відтак відповідач був вправі скористатися наданими ч.1 ст.277 ЦК України правом на відповідь. Відповідач [PERSON] процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умов для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно із Законом «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту може бути володілець облікового запису, який встановлює порядок і умови використання веб-сайту, а за відсутності доказів іншого - реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Власники веб-сайтів зобов`язані розміщувати на власних веб-сайтах та/або в службі WHOIS («хто є хто») достовірну інформацію про себе або контактну інформацію для оперативного зв`язку. За змістом ст.277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок повідомлення викривачем інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції", має право на відповідь. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення факту поширення недостовірної інформації та недостовірності цієї інформації. Верховний Суд відзначав, що обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р., недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Згідно статті 2 Закону України "Про інформацію" одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність та повнота інформації. Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. За змістом п. 19 ППВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу N 551/881/16-ц, в якій досліджував питання спростовування недостовірної інформації, де нагадав, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2024 по справі № 2-777/11 застосовує критерій «пересічного читача» та посилається на рішення у справі «Куніцина проти Росії», заява N 9406/05, п. 42 і 43, від 13.12.2016: «ЄСПЛ наголошував, що для того, аби втручання в право на свободу вираження поглядів було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідним елементом є існування об`єктивного зв`язку між оскаржуваним твердженням та особою, яка подала позов про захист честі та гідності…В обставинах конкретної справи має існувати щось, аби змусити пересічного читача відчути, що твердження безпосередньо стосується конкретного позивача, або що він або вона були піддані критиці». Аналогічна позиція викладена в постановах КЦС від 26.04.2023 по справі № 308/3498/19, від 13.04.2022 по справі № 466/4078/20 та КГС від 15.06.2022 по справі № 910/13849/21. Відповідно до принципів ЄСПЛ та практики ВС, для дифамаційних справ важливо з`ясувати, чи є достатні підстави для спірного твердження. Якщо немає явної вказівки на те, що це припущення, пересічний читач сприйматиме його як факт. Ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до практики ЄСПЛ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). З врахуванням наведеного, поширена у статті під назвою : «[INFO]» інформація є фактичними твердженнями. Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВСУ При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 359/966/18 (провадження № 61-15277св23) зазначено, що тлумачення змісту статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Поширена інформація щодо надання ПП «Шериф Захист» послуг щодо охорони лісів згідно Договору про закупівлю послуг № 10-1/11.2023-з від 10.11.2023 року міститься на офіційному веб-сайті https://prozorro.gov.ua/uk. Як вбачається із п.1.1 Договору про закупівлю послуг № 10-1/11.2023-з від 10.11.2023 року, укладеного між ПП «Шериф захист» та Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України», його предметом є охоронні послуги (охорона об`єктів Подільського лісового фонду) Згідно з п.3.1 Договору ціна Договору становить 42 365 472, 12 грн. Вимоги до послуг та їх обсяги відповідно до п. 1.2, 1.3 Договору визначаються у Технічному завданні, яке є Додатком № 1 до Договору та міститься в матеріалах справи. Розрахунок вартості послуг наведено у Додатку № 3 до Договору. Додатковою угодою № 1 від 29.02.2024 року внесено зміни в умови Договору про закупівлю послуг № 10-1/11.2023-з від 10.11.2023 року, зокрема п.3.1 Договору викладено у новій редакції та визначено ціну Договору на рівні 25800261,39 грн. Внесення змін в умови Договору відбулося після публікації оспорюваної інформації. Твердження позивача щодо того, що поширена інформація є недостовірною з огляду на те, що кримінальні провадження, відкриті за вказаними фактами було закінчено не береться судом до уваги з врахуванням наступного. Відповідно до листа Київської міської прокуратури від 08.07.2025 року № 08-1325ВИХ-25, за результатами розслідування кримінального провадження №42024000000000520 від 10.04.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження. Як вбачається із листа Печерської окружної прокуратури міста Києва від 04.07.2025 року № 57-5388ВИХ-25, кримінальне провадження №12024100060000677 від 25.03.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, завершене прийняттям постанови слідчого від 19.12.2024 року про закриття кримінального провадження. Однак, з інформації, викладеної у вказаних листах неможливо встановити, про які саме кримінальні правопорушення йде мова. Також судом береться до уваги те, що вказані кримінальні правопорушення було закрито після внесення змін в умови Договору про закупівлю послуг № 10-1/11.2023-з від 10.11.2023 року щодо зменшення його ціни із 42 365 472, 12 грн. до 25 800 261,39 грн., що мало місце 29.02.2024 року. Як зазначає позивач у позовній заяві, зміст поширеної інформації дає підстави дійти висновку про те, що ПП «Шериф Захист» здійснює розтрату державних коштів. Однак із поширеної інформації не випливає, що вона стосується вчинення кримінальних правопорушень посадовими чи службовими особами позивача. Навіть якщо припустити, що у читача і могло скластися враження про те, що вчинено кримінального правопорушення, то йшлося б про зловживання з боку посадових та службових осіб ДП «Ліси України», а не ПП «Шериф Захист», оскільки відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» предметом привласнення та розтрати за ст.191 КК України є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо, а за змістом ст.22 Бюджетного кодексу України розпорядниками бюджетних коштів є бюджетні установи в особі її керівників. ПП «Шериф Захист» могло бути суб`єктом вказаного злочину лише як кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб відповідно до ст.28 КК України. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, посадові та службові особи ПП «Шериф-Захист» мали лише статут свідків у вказаних кримінальних провадженнях. Крім того, відсутність у діях посадових та службових осіб ДП «Ліси України чи ПП «Шериф Захист» складу кримінального правопорушення не є свідченням того, що поширена у публікаціях інформація є недостовірною. Поширена інформація була отримана внаслідок проведеного розслідування відповідно до ст. 11-1 Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналістів» шляхом виїзду довірених осіб ТОВ «ХМ-Інсайд» на відповідну територію декількох постів охорони лісгоспу у Хмельницькому районі. Той факт, що представники відповідачів здійснювали виїзд на охоронювані ПП «Шериф Захист» території підтверджується фото, які наявні в матеріалах справи та містяться в оспорюваних публікаціях. З врахуванням того, що поширена відповідачами в публікаціях інформація базувалася на відомостях, що містяться на офіційному веб-сайті https://prozorro.gov.ua/uk та на результатах проведеного журналістами розслідування, суд приходить до висновку про те, що поширена інформація є достовірною. Ч. 6 ст.43 Закону України «Про медіа» передбачено випадки, коли суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа має право відмовити в поширенні спростування або відповіді. За змістом ч.7 цієї статті Закону крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті, суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа має право відмовити в поширенні спростування з наданням обґрунтованої письмової відповіді, якщо: 1) поширена інформація є оціночними судженнями або він має достатні докази того, що поширена ним інформація відповідає дійсності, достатньо повно та точно відображає факти, про які йдеться; 2) поширена інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням публічних виступів або повідомлень, публічної інформації державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб; 3) поширена інформація є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим зареєстрованим медіа або медіа, щодо якого не існує вимог обов`язкової реєстрації, за наявності інформації про осіб, що здійснюють редакційний контроль, їх місцезнаходження та діючі контакти з посиланням на таке медіа. Отже, статтею 43 Закону встановлено випадки, коли відповідальність онлайн медіа за поширення інформації у вигляді її спростування не настає, зокрема, коли є достатні докази того, що поширена ним інформація відповідає дійсності, достатньо повно та точно відображає факти, про які йдеться. За змістом ч.1-5 ст.43 Закону України «Про медіа» особа, яка вважає, що суб`єктом у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа щодо неї було поширено відомості, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, має право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Заяву про спростування або реалізацію права на відповідь має бути подано упродовж 20 днів з дня поширення відповідної інформації. Заява про спростування або реалізацію права на відповідь має містити інформацію про заявника та його контактні дані, посилання на відповідну програму чи публікацію, що є предметом заяви, зокрема назву, дату та час оприлюднення (для онлайн-медіа - також електронну адресу), перелік тверджень та відомостей, які заявник вважає такими, що не відповідають дійсності, обґрунтування щодо недостовірності поширених відомостей та заподіяної шкоди честі, гідності чи діловій репутації особи. До заяви про спростування або реалізацію права на відповідь заявник відповідно повинен додати спростування або відповідь. Заяву про спростування має бути направлено за підписом заявника за адресою місцезнаходження суб`єкта у сфері медіа, яка зазначена в Реєстрі, або за кваліфікованим електронним підписом заявника на електронну адресу суб`єкта у сфері медіа, яка зазначена в Реєстрі. Обсяг спростування або відповіді має бути достатнім для донесення позиції заявника і не може перевищувати обсяг поширеної інформації. У разі якщо обсяг спростування або відповіді перевищує обсяг поширеної інформації чи спростування або відповідь не обмежується коментуванням інформації, яку заявник вважає недостовірною, суб`єкт у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа має запропонувати заявнику скоротити або змінити спростування або відповідь. Скорочення чи інші зміни у спростуванні або відповіді, поданих заявником, без його згоди не допускаються. Суб`єкт у сфері аудіовізуальних або друкованих медіа зобов`язаний розглянути заяву та повідомити заявника про прийняте ним рішення упродовж 14 днів з дня її отримання. Суб`єкт у сфері онлайн-медіа зобов`язаний розглянути заяву та повідомити заявника про прийняте ним рішення невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання заяви. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Отже, за змістом ст.277 ЦК України та ст.45 Закону України «Про медіа» способами захисту честі, гідності та ділової репутації є право на відповідь (ч. 1 ст. 277 ЦК України); спростування недостовірної інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України); встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування в порядку окремого провадження (ч. 4 ст. 277 ЦК України); заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК України); право на відповідь (коментар чи власне тлумачення обставин справи) (ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Позивач до відповідачів із заявами про спростування інформації чи реалізації права на відповідь не звертався. У позовній заяві позивач просить суд визнати поширену інформацію недостовірною, однак не просить її спростувати, в той час, коли ст.43 Закону України «Про медіа» та ст. 277 ЦК України за поширення онлайн-медіа відомостей, які не відповідають дійсності та принижують честь, гідність чи ділову репутацію, передбачена відповідальність у вигляді спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Таким чином позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини щодо недостовірності поширеної інформації. Крім того, позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи зазначене та беручи до уваги також баланс прав на свободу слова та на недоторканність ділової репутації, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed