Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (далі - ТОВ «Кошельок») через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором № 3341311304-394356 про надання споживчого кредиту від 11.07.2021 року в загальному розмірі 21 454,65 гривень, а також судові витрати у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 гривень. Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.07.2021 року між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] укладено Договір № 3341311304-394356 про надання споживчого кредиту (далі - Договір) в розмірі 6300,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . Кредит надано строком на 23 дні з 11.07.2021 р. до 02.08.2021 р. за дисконтною ставкою 1,85 відсотків (Лояльний період). До закінчення Лояльного періоду позичальник не повернула кредит, тобто продовжила користуватися кредитом, що за Договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжено до 113 днів з нарахуванням 2,2 процентної ставки в день за період з 03.08.2021 року по 31.10.2021 року. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за Договором в розмірі 21454,65 грн., яка складається з суми заборгованості по кредиту - 6300,00 грн. та нарахованих процентів за користування кредитом - 15154,65 грн. Ухвалою суду від 02.09.2025 року було відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд цивільної справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням(викликом) сторін 17.09.2025 р. представник відповідача Підодвірний Т.І. через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує, посилаючись на відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору та перерахування кредиту. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Суд враховує висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з частиною восьмою статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону). Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних». Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку). Відповідно до абзацу 2 частини другої частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що сторони Договору домовились, що цей Договір є електронним документом (п. 9.1). Договір укладено сторонами за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Порядок укладення визначений Правилами надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (далі - Правила). За Правилами клієнт створює заявку на отримання кредиту, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні дані про себе, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про подальше надання кредиту клієнту. Клієнт несе особисту відповідальність за правильність та достовірність даних зазначені під час укладання договору, отримує дзвінок від співробітника ТОВ «Кошельок», проходить перевірку та надає копії документів (паспорту та ідентифікаційного коду) або верифікується за допомогою технології BankID; отримує рішення кредитора щодо можливості надання кредиту; при позитивному рішенні щодо надання кредиту клієнт отримує гіперпосилання для ознайомлення з офертою щодо укладання договору. Оферта, що міститься за гіперпосиланням є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» та відповідно до ч. 5 ст. 11 цього Закону включає умови, викладені у Правилах, що є невід`ємною частиною договору, що пропонуються до укладання клієнту; клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит. Відповідно до Правил клієнт повинен володіти відкритим на своє ім`я банківським рахунком в українському банку, грошовими коштами на якому має змогу розпоряджатися; діяти від власного імені за власним інтересом, не отримувати кредит в якості представника, агента третьої особи і не діяти на користь третьої особи. Після прийняття клієнтом оферти, йому на телефонний номер (зазначений клієнтом при реєстрації) надсилається одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору. Клієнт в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора підписує кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора. Після підписання кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційні системі кредитора кредитор в автоматичному режимі направляє примірник кредитного договору, правил та інші супутні документи на вказану клієнтом електронну пошту (також вони доступні в особистому кабінеті клієнта 24/7). Далі інформаційно-телекомунікаційна система Кредитора в автоматичному режимі перераховує кредитні кошти за реквізитами, вказаними клієнтом. З наданої позивачем Візуальної форми послідовності дій Клієнта вбачається, що 11.07.2021 року відповідачка, використовуючи номер телефону [NUMBER] , ідентифікувалася в ІТС, зазначивши свої особисті дані: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, та зайшла в особистий кабінет, надала всю необхідну інформацію для належної пропозиції, номер банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти Договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачці в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови Договору; після цього відповідачці на номер телефону [NUMBER] відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд її заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. Позивач відправив в смс-повідомленні на зазначений номер телефону відповідачки одноразовий ідентифікатор - 6253 -, відповідачка ознайомилася з офертою позивача та прийняла її умови. О 21:20:41 відповідачка надіслала позивачу акцепт та підписала Договір одноразовим ідентифікатором - 6253 -. Після цього в особистому кабінеті відповідачки відобразився підписаний Договір та додатки до нього, а також Правила для цілодобового онлайн-доступу. Згідно з листом АТ "ТАСКОМБАНК" №23027/47 від 13.06.2025 р. в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам 11.07.2021 року о 21:20:42 Банком здійснено переказ грошових коштів на картку отримувача [NUMBER] , сума зарахування 6300,00 грн, відправник ТОВ «КОШЕЛЬОК». Оцінюючи наведений доказ, суд виходить з того, що статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги, зокрема, послуги з переказу коштів без відкриття рахунку (п.6 ч.1). Позивач не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та відповідно до виданої ліцензії, не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. У відповідності до частини 1 статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто і в такому разі відповідач має прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором, запропоноване за позивача третьою особою. Позивач через партнера АТ "ТАСКОМБАНК", з яким укладено відповідний договір про надання послуг в платіжній системі ТОВ «ТАС ЛІНК», перерахував відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок, що був вказаний останньою в особистому кабінеті ІТС позивача. Зазначені обставини підтверджується вищевказаним листом АТ "ТАСКОМБАНК". Відповідно до листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 17.09.2025 року №20.1.0.0.0/7-250912/47357-БТ щодо інформації про рух коштів по емітованій на ім`я відповідачки картці № [NUMBER] саме в дату та час укладення Договору на зазначену картку надійшли грошові кошти у розмірі наданого за Договором кредиту - 6300.00 грн. Отже, суд дійшов висновку, що відповідачка, здійснила дії, які чітко свідчить про її свідомий вибір та волевиявлення на укладання Договору, по-друге, без цих дій саме з боку відповідачки укладання договору було б неможливе. Тобто без входу відповідачки на вебсайт позивача, без отримання ним SMS- повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт до особистого кабінету, без отримання SMS повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, тобто без виконання відповідачкою всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між нею та ТОВ «Кошельок» не був би укладений, тобто сторони не досягли би згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані на банківську картку № [NUMBER] . При цьому суд враховує аналогічний висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 р. по справі №127/33824/19, від 31 січня 2024 року у справі №671/1832/20, від 25.06.2025 р. по справі №149/3931/24 та інші). До того ж, за таких обставин суд вважає, що відповідачка була повністю ознайомлена з умовами кредитного договору до його підписання, оскільки ІТС позивача побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу. З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачки, кредитний договір не міг бути укладений сторонами, можна дійти висновку, що цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічний висновок викладений у постанові ВС від 12.06.2023 р. у справі 263/3470/20. Отже, аналіз вищенаведених норм законодавства та обставин справи дозволяє суду дійти наступних висновків: - ідентифікація відповідачки на вебсайті позивача здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням його особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти. - Договір укладено сторонами в порядку, що відповідає Закону України "Про електронну комерцію"; - Договір є укладеним, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов правочину (ч.1 ст.638 ЦК України). - Договір є укладеним з моменту перерахування кредиту на картку, що зазначила відповідачка (ч.2 ст.640, ч.2 ст.1046, ч.1 ст.1054 ЦК України). Доказів протилежного сторона відповідача не надала, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Також відповідачкою не надано доказів про те, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання Договору, у момент укладення Договору їй не належав та використовувся іншою особою без її відома чи доручення, що Договір укладено іншою особою за відсутністю її волевиявлення. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно відповідачки, як і незаконності заволодінням її персональними даними, що також доводить чинність Договору. (Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 04.12.2023 р. по справі №212/10457/21). Також у справі відсутні відомості про припинення дії Договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку. Таким чином, Договір на час вирішення спору є обов`язковим для сторін і правомірним в розумінні статті 204 ЦК України. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Отже, з урахування "балансу вірогідностей" на підставі вищенаведених доказів, які надав суду позивач, та які не спростувала відповідачка, суд дійшов висновку про укладення між сторонами Договору, за яким відповідачка отримала кредит. Договір є укладеним, оскільки, виконання вищенаведеного алгоритму дій щодо отримання кредиту відповідало внутрішній волі відповідачки, тобто підтверджує волевиявлення відповідачки на його укладення, тобто відсутній дефект волі. При цьому суд враховує, що на спростування наданих позивачем доводів та доказів щодо укладення Договору відповідачка не надала жодних доказів. Так, вона не пояснила суду яким чином її персональні дані потрапили до ІТС позивача, якщо вона не укладала Договір. Також нею не наведені конраргументи щодо походження 6500 грн. на її рахунку, які надійшли саме в день укладення Договору. Таким чином, суд вважає доведеним, що 11 липня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір № 3341311304-394356, за яким позичальниця [PERSON] отримала 6300 грн кредитних коштів шляхом перерахування на банківську картку № [NUMBER] . Судом встановлено, що відповідно до п.1.1. Договору кредит наданий на 23 дні з нарахуванням процентів за дисконтною відсотковою ставкою 1,85 на добу (Лояльний період). Згідно з п.3.6. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: п.3.7. Зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного періоду; п.3.8. З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 730 ( сімсот тридцять ) процентів річних, що становить 2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Таким чином, сторони Договору погодили продовження строку користування кредитом до 113 днів з моменту укладення Договору (23 дні плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідачки виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов Договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення Лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 03.08.2021 р. до 31.10.2021 р. є погодженим сторонами Договору. Як вбачається з матеріалів справи, до спливу Лояльного періоду у 23 днів відповідачка не повернула кредит, що підтверджується доданим до позовної заяви детальним розрахунком заборгованості. Тобто відповідачка продовжила користуватися кредитом після закінчення Лояльного періоду, що за Договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 113 днів з моменту укладення Договору. Отже, після спливу Лояльного періоду строк користування кредитом за Договором був подовжений до 31 жовтня 2021 року, а тому позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом за період 03.08.2021 р. до 31.10.2021 р. При цьому суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, дійшов висновку, що розрахунок заборгованості з процентів за користування кредитом за подовжений період містить технічну помилку, оскільки здійснений з розрахунку 2.2 відсотків в день, а не 2.0 відсотка в день, як передбачено Договором. Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.п.2-5 п.5.1. Договору при укладанні цього Договору позичальник підтверджує що: и?ого волевиявлення є вільним та відповідає и?ого внутрішніи? волі, він не перебуває під впливом тяжкоі? для нього обставини, що змушує и?ого укласти цей Договір; він чітко усвідомлює всі умови цього Договору та не перебуває під впливом помилки чи обману; він вважає умови цього Договору вигідними для себе. Отже, аналіз вищезазначених обставин та положень Договору дає суду підстави дійти наступних висновків: - сторони в Договорі не погоджували два різних строка кредитування, що має наслідком неправильне, а то й різне тлумачення та розуміння позичальником (23 дні або 113 днів), - проте сторони в Договорі погодили умови та порядок подовження строку користування кредитом, і ці умови чіткі, зрозумілі та недвозначні: спочатку кредит наданий на 23 дні з нарахуванням процентів за пільговою ставкою, а при неповерненні кредиту до 23-го дня, тобто продовженні користування ним Договором передбачена можливість подовження цього строку до 113 днів (23 плюс 90 днів) з нарахуванням з 24-го дня до 113-го дня процентів за більшою ставкою; погодження таких умов не сталося під впливом помилки чи обману та відповідало внутрішніи? волі відповідачки, - відтак, тлумачення зазначених умов Договору як неясних і проти позивача на користь відповідачки (правило Contra proferentem ) є безпідставним. Суд, розглянувши питання щодо розміру нарахованих процентів за користування кредитом, вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до положень частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. (Постанова ВС від 02.10.2025 р. по справі № 667/8593/14-ц). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18 Закону). Позовної заяви про визнання недійсним як Договору в цілому, так і окремих його положень у справі не заявлено. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5 ч.3 ст.18 Закону). Суд дійшов висновку, що нарахування процентів на підставі пунктів 3.7 та 3.8 Договору, розмір яких перевищує п`ятдесят відсотків суми кредиту, не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, визначаючі відповідача слабшою стороною цих правовідносин, оскільки п.5 ч.3 ст.18 Закону підлягає застосуванню, у разі настання відповідальності за невиконання зобовязань за договором, а не в разі нарахування та стягненні процентів за договором відповідно до ст.1048 ЦК України. Також суд вважає безпідставними висновки про те, що, оскільки зазначені пункти Договору містять два строки кредитування, то це призводить до неправильного розуміння цих умов позичальником, тобто вони містять двозначні, неясні умови, а до Договору ці пункти включені під переважним впливом позивача. Відповідно до ч.3 ст.19 Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Проте системний аналіз Договору дає підставки дійти висновку, що інформація, що міститься в пунктах 3.7 та 3.8 Договору у сукупності зі змістом п.п.1.4, 2,1, 3.4 та 3.6 дає можливість чітко визначити строк кредитування, умови його продовження в залежності від обставин, пов`язаних зі сплатою процентів та поверненням самого кредиту, розміри процентної ставки та умови, порядок їх застосування. При цьому суд враховує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1. ст. 627 ЦК України). Крім того, тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Аналіз наведених позивачем доказів щодо укладення Договору показує, що обставин, які б вказували на відсутність вільного волевиявлення відповідачки на отримання кредиту, а також спростували би презумпцію правомірності Договору, не встановлено. Враховуючи принцип свободи договору, відповідачка мала можливість не вступати у кредитні відносини з позивачем. На момент укладення Договору вона не заявляла додаткових вимог щодо умов Договору, погодилась з усіма його умовами, в тому числі з розміром відсоткової ставки, погодилась отримати кредит саме на умовах, визначених Договором, отримала кредит, при цьому не відмовилась від Договору протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, заперечень щодо його умов протягом чотирьох років після його укладення відповідачка не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону. При цьому суд враховує аналогічні за змістом висновки, надані у постановах Верховного Суду від 25.06.2025 р. по справі №757/14570/23, від 12.03.2025 р. по справі №522/9983/15-ц, від 02.10.2025 р. по справі №667/8593/14-ц, від 02.04.2025 р. по справі №199/4657/18, від 28.05.2025 р. по справі №758/7781/23, від 13.01.2025 р. по справі №522/18188/17. Відповідно дост. 629 ЦК Українидоговір є обов`язковим до виконання сторонами. За змістом ст.ст.526, 615 ЦК Українизобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідност. 599 ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зст. 525 ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно дост. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК Українивстановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Згідно ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Неналежне виконання відповідачкою Договору призвело до виникнення заборгованості перед фінансовою установою. Враховуючи наведене, позовні вимоги ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованності за кредитним договором № 3341311304-394356 від 11.07.2021 підлягають задоволенню частково: в розмірі 20 320,65 грн., що складається з заборгованості за сумою кредиту - 6 300,00 грн. та заборгованості за відсотками за користування позикою - 14 020,65 грн. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі становлять 2294,36 грн. (20320,65 х 2422,40 : 21454,65). Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, представником позивача Гурським Г. Ю. надано договір про надання правової допомоги та акт виконаних робіт, вартість наданих послуг становить 10 000,00 грн. У частині обґрунтованості понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у заявленому розмірі, суд також звертає увагу на положення ч.4 ст. 137 ЦПК України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цій частині суд звертає увагу, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе виключно за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам за відповідним клопотанням іншої сторони. В іншому випадку, таке необґрунтоване зменшення є втручанням у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом, що суперечить принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 р. по справі № 910/13071/19. Суд зазначає, що представник відповідача заперечував щодо того, що сума витрат заявлена представником позивача є спів мірною із ціно позову та значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Отже, вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, аналізуючи розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, суд доходить висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Outcome: partial