Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

07.03.2024 року позивач в особі свого представника за ордером адвоката Ларичева Валерія Вікторовича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору позики, оформлений у формі розписки від 10.03.2020 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] про передачу грошових коштів у розмірі 100000,00 доларів США у борг зі строком виконання 06.06.2020 року через його фіктивність у порядку ст.234 Цивільного кодексу України, оскільки в дійсності вказаного договору не було, а він був направлений на позбавлення позивача права власності на квартиру [ADDRESS] , яка була подарована відповідачем [PERSON] позивачу по справі на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. (реєстровий номер 680) через особисті неприязні стосунки, оскільки доказів іншого, окрім слів, суду надано не було. Підставою звернення до суду з вказаною вимогою стало рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2023 року у справі №757/34224/21, де відповідачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до позивача та відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав наявності вищевказаного договору позики. Повний текст складений 21.09.2023 року (номер в реєстрі судових рішень - https://reyestr.court.gov.ua/Review/113614703), підстава відмови у позові - відсутність належних доказів укладання оспорюваного правочину та відсутності іншого майна у відповідача в даній справі [PERSON] . Ухвалою суду від 22.04.2024 року провадження у справі було відкрито та одразу зупинено на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України до набрання законної сили остаточним судовим рішенням у цивільній справі №757/34224/21 (а.с.46-47). На підставі апеляційної скарги представника позивача постановою Харківського апеляційного суду від 09.06.2025 року у провадженні 22-ц/818/77/25 вказану ухвалу було скасовано та направлено матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, визначено, що розгляд цивільної справи №757/34224/21 не має прямого відношення до розгляду вказаної справи та по ній під час апеляційного провадження за даними Єдиного державного реєстру судових рішень було постановлено остаточне рішення 29.05.2024 року (а.с.105-108). Ухвалою судді від 25.06.2025 року після повернення справи із суду апеляційної інстанції продовжено розгляд справи зі стадії після відкриття провадження, надано відповідачам час для подання відзивів, залишено відкритим питання витребування доказів за клопотанням сторони позивача до належного повідомлення відповідачів про наявність справи у даному суді та висловлення своєї позиції щодо заявленого клопотання (а.с.116). Ухвалою суду від 14.07.2025 року надано за клопотанням представника позивача можливість вказаному представнику брати участь у судових засіданнях в даному складі суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних засобів зв`язку (а.с.126-127). Ухвалою суду від 21.07.2025 року підготовче провадження у справі було відкладено через відсутність належного повідомлення відповідачів про день, час та місце судового засідання (а.с.132-133). Ухвалою суду від 04.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідачку [PERSON] надати до суду оригінал розписки від 10.03.2020 року на передачу відповідачем [PERSON] у борг 10000,00 доларів США, підготовче провадження відкладено (а.с.152-153). Ухвалою суду від 22.10.2025 року визнано ухвалу від 04.09.2025 року в частині витребування доказів визнано такою, що втратила чинність, через її не виконання відповідачкою [PERSON] у визначений час без поважних причин та через те, що її не виконання перешкоджало закриттю підготовчого провадження у справі, відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про накладення штрафу на відповідачку [PERSON] та визнання явки відповідачів обов`язковою, та за результатами судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, роз`яснено наслідки неявки сторін у судове засідання та подання відповідних клопотань на адресу суду, погоджено із представником позивача дату та час судового засідання (а.с.174-175). Ухвалою суду від 11.11.2025 року визнано неявку усіх учасників справи у судове засідання без поважних причин та розгляд справи по суті відкладено (а.с.185-186). Перед судовим засідання 02.12.2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення у справі судової технічної експертизи документи із відповідним питанням та місцем проведення експертизи у відповідній державній експертній установі у м. Києві (а.с.199). У судовому засіданні 02.12.2025 року представник позивача підтримав у клопотання про призначення експертизи і заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання для розгляду справи по суті не прибули, про день, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином (а.с.195-196), причини неявки суду не повідомляли, заяви та клопотань на адресу суду не мали. Первинно суд вважав за можливе розглянути справи по суті, оскільки неявка відповідачів були визнана судом без поважних причин у порядку ч.3 ст.223 ЦПК України. Потім судом у порядку ч.2 ст.222 ЦПК України було залишено без розгляду клопотання представника позивача про призначення у справі відповідної експертизи, оскільки воно було подане після закриття підготовчого провадження у справі та додатково для її призначення суд повинен був мати документ, який є обов`язковим для призначення даного роду експертиз, і якому у суду не було. Вирішуючи справу по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено на підставі постанови Київського апеляційного суду від 29.05.2024 року у справі №757/34224/21-ц, що розписка між відповідачами була укладена, відповідачка [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] та позивача про визнання недійсним договору дарування квартири між відповідачем [PERSON] та позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. (реєстровий номер 680) та у вказаному позові було відмовлено через безпідставність як заявлених вимог, так і нікчемність укладеного правочину в частині переоформлення права власності (а.с.197-1980. Зокрема, в вказаній постанові було зазначено в цій частині наступне: «Обов`язок боржника перереєструвати право власності на квартиру не грунтується на вимогах закону. Разом з тим, якщо сторони мали намір забезпечити виконання [PERSON] свого зобов`язання повернути грошові кошти шляхом переоформлення вказаної квартири, вони мали укласти іпотечний договір. За ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.Встановлено, що сторони не уклали іпотечний договір. Відтак, умова щодо обов`язку [PERSON] переоформити право власності квартири [ADDRESS] на [PERSON] у випадку невиконання зобов`язання щодо повернення 100 000 доларів США, є нікчемною.». Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У вищевказаній справі чітко встановлено нікчемність розписки в частині забезпечення її виконання, а тому повторно вирішувати вказане питання суд не може і не повинен, а тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. В частині отримання відповідачем [PERSON] від відповідачки [PERSON] 100000,00 доларів США суд вважає, що підстав вважати вказаний правочин дійсним не має підстав, оскільки відсутні докази як отримання вказаних коштів [PERSON] , так і будь-які дії з її боку на отримання від відповідача [PERSON] вказаних коштів зворотно, хоча про це ще 29.04.2024 року було зазначено у вищевказаній постанови Київського апеляційного суду, де було зазначено, що відповідач [PERSON] мав декілька інших квартир, які могли б бути забезпеченням для виконання вказаної розписки. За даними порталу судової влади України станом на 02.12.2025 року жодних позовів від [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення не повернутих коштів не надходило, а тому мотиви позивача були підтверджені під час судового розгляду в частині того, що розписка від 10.03.2020 року безвідносно того, чи складалася вона відповідачем [PERSON] саме в цій формі із зазначеною в ній метою, мала фіктивний характер та за своєю природою є недійсною на момент її складання. Доказами цього суд визнає відсутність дій з боку відповідачки [PERSON] на повернення коштів, що з боку стороннього спостерігача виглядає нерозумним за наявності у відповідача [PERSON] об`єктів нерухомого майна, які могли б бути забезпечення для можливих заявлених позовних вимог. Тому справжня правова природа вказаного правочину була направлена на фактичне позбавлення позивача його права власності щодо квартири, і в чому відповідачам було відмовлено вищевказаною постановою Київського апеляційного суду, що не може вказувати на її дійсність як у момент написання, так і подальшому. Крім іншого, передання такої великої суми грошей без будь-якого забезпечення та вказівки причин отримання з боку стороннього спостерігача вказує на невідповідність дійсних намірів суб`єкта її написання зазначеним у ній даним. Також у суду відсутні будь-які докази походження вказаних коштів у відповідачки [PERSON] , що ставить під сумнів можливість відповідачки такі кошти відповідачу [PERSON] взагалі надати. При розгляді справи суд залишає без уваги посилання представника позивача на факт неприязних стосунків між позивачем та відповідачем [PERSON] через відношення до існуючого політичного режимі в Україні, оскільки це не впливає на предмет спору в даній справі та не підтверджено, окрім слів, жодним наданим суду доказом з боку позивача. Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частинами 1-2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України). На підставі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вирішуючи за результатами справи питання судових витрат, суд встановлює, що він задовольняє позовні частково через вирішення частини заявлених позовних вимог іншим судом по суті, а тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору повинні бути стягнуті з відповідачів в рівних частках у повному обсязі у порядку п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, оскільки часткове задоволення позову пов`язане не з недоведеністю підстав позову в частині, а через вирішення вказаного питання в іншому судовому рішенні між тими ж сторонами. В частині заявлених стороною позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у порядку ст.137 ЦПК України, про що було заявлено ще при поданні позову у попередньому розмірі 25000,00 грн., то в цій частині підстави для вирішення вказаних витрат відсутні, оскільки суду на час оголошення перерви для складання скороченого судового рішення не були надані докази відповідних витрат з боку позивача, що унеможливлює розгляду вказаних вимог по суті. На підставі зазначеного та

Outcome: partial